Справа 206/5624/25 
Провадження 2/206/329/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

30 березня 2026 року  м. Дніпро 

Самарський районний судміста Дніпра
в складі: головуючої - судді Плінської А.В.,
при секретарі Габісонія Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме просила визнати за собою право власності на частину житлового будинку в АДРЕСА_1 . На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 9 грудня 1981 року. Рішенням мирового судді, шлюб було розірвано 20 листопада 2017 року. В період шлюбу, за спільні кошти подружжя придбали спірний будинок на підставі договору купівлі – продажу від 20 березня 1997 року. Відповідач не проживає у спірному будинку з вересня 2013 року, так як виїхав на постійне проживання до російської федерації, а тому позивачка просить поділити спільне майно.
Ухвалою від 09 жовтня 2025 року суддею прийнято до провадження справу, відкрито провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 21 січня 2026 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд прийшов до такого.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 09 грудня 1981 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
Відповідно до договору купівлі – продажу від 20 березня 1997 року, ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням мирового судді судового участку пильнинського судового району нижньогородської області від 20 листопада 2017 року, шлюб, зареєстрований 9 грудня 1981 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 31 серпня 2025 року ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з вересня 2013 року.
Як слідує з листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 6 березня 2026 року №2603, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу від 20 березня 1997 року, посвідченого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром №1-479.
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцеві Положення" Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на зазначені правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття права власності на час набуття спірного нерухомого майна - 20 березня1997 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС, чинного на момент придбання спірного будинку майно, нажите подружжям за час шлюбу,є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Вищевказане положення закону кореспондують положенням статті 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 28 цього ж кодексу передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівним.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Так, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 було придбано відповідачем в період його перебування в шлюбі з позивачкою, після 16 років перебування у шлюбі, за таких обставин, за відсутності доказів спростування презумпції спільності права власності, суд вважає позов підставним та таким,що підлягає до задоволення.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265,280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право на 1/2 частку в праві спільної власності на  житловий будинок, каркасно - мазаний, обкладений цеглою будинок А-1, жилою площею 33.4 кв.м., сараї Б, Г. шлакоблочні, літня кухня В шлакоблочна, вбиральня Д цегляна, огородження №1-2 К та спорудження, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп
Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвали, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: А.В. Плінська