ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/2220/25
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/62/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами: - ОСОБА_1 , - Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Кухти В.О. від 19 червня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Чернігів, дата складання повного рішення - 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” про захист прав споживачів, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” про захист прав споживачів, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії. У вимогах заявленого позову позивач ОСОБА_1 просив: визнати неправомірними дії ТОВ ”Газорозподільні мережі України” щодо відключення від газопостачання житлового будинку споживача ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; відновити становище, що існувало до порушення, шляхом зобов`язання ТОВ ”Газорозподільні мережі України” за власний рахунок поновити газопостачання до будинковолодіння, власником якого є ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ТОВ ”Газорозподільні мережі України” на користь ОСОБА_1 моральну та матеріальну шкоду у розмірі 54 203 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що він є власником майна та побутовим споживачем послуг з розподілу природного газу, які надавалися оператором ГРМ за адресою: АДРЕСА_1 . 25.05.2023 року, у зв`язку із аварійно-ремонтними роботами на ГРП, газопостачання було припинено, шляхом опломбування засувки на ГРП Дніпровське, який розташований приблизно за 3 км від його місця проживання. 30.05.2023 року представниками оператора ГРМ - РГК АТ ”Чернігівгаз” було припинено подачу природного газу до його будинку. Позивач вказував, що попередньо про припинення подачі газу до його будинку не повідомлялося. Листом від 15.06.2023 року РГК АТ ”Чернігівгаз” повідомило позивача, що газопостачання було припинено у зв`язку із аварійною ситуацією. В подальшому, РГК АТ ”Чернігівгаз” на запити позивача повідомило про необхідність, відповідно до статті 19 Закону України ”Про житлово-комунальні послуги”, укласти договір на технічне обслуговування внутрішньобудинкової системи газопостачання, а у подальшому, було посилання на п.5.4 Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України 15.05.2015 року №285 (далі - ПБСГ). При цьому, Правила постачання природного газу, затверджені постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2496, не вимагають укладення такого договору. Постановою НКРЕКП від 26.12.2023 року №1839 ТОВ ”Газорозподільні мережі України” було розширено територію, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації в межах території Чернігівської області. Але відповідач повідомив таку ж причину відключення газу - непроведення технічного обслуговування через відсутність окремого договору на ці роботи. Подача газу відновлена не була. За доводами позивача, внаслідок зазначених дій відповідача, ОСОБА_1 із 30.05.2023 року був позбавлений можливості готувати їжу, тому був змушений купувати балон, природній газ та плиту. Позивач стверджував, що він витрачав свій час на вивчення норм та вимог законодавства, листування з різними інстанціями, чим йому спричинено матеріальну та моральну шкоду на суму 54 203 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.03.2025 року дану цивільну справу було передано за підсудністю до Чернігівського районного суду Чернігівської області.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” про захист прав споживачів, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” за власний рахунок поновити газопостачання до домоволодіння, власником якого є ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” на користь держави судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, зокрема:
- визнати неправомірними дії ТОВ ”Газорозподільні мережі України” щодо відключення житлового будинку ОСОБА_1 (за адресою: АДРЕСА_1 ) від системи газопостачання;
- зобов`язати ТОВ ”Газорозподільні мережі України” за власний рахунок поновити газопостачання до зазначеного житлового будинку позивача (відновити становище, що існувало до порушення права);
- стягнути із ТОВ ”Газорозподільні мережі України” на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, моральну шкоду та витрати на правову допомогу у загальному розмірі 54 203 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 19.06.2025 року ухвалено судом із неповним встановленням обставин, та із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не дослідив i не відобразив у мотивувальній частині рішення питання вини відповідача у ситуації тривалого непоновлення газопостачання (відключення від газопостачання) будинку позивача. Встановлено, що безпосереднє припинення газу 30.05.2023 року здійснило AT ”Чернігівгаз” (попередній оператор), а відповідач отримав ліцензію оператора газорозподільних мереж на цю територію з 01.12.2023 року, і мав виконати невиконані AT ”Чернігівгаз” зобов`язання за періоди провадження ним господарської діяльності із розподілу природного газу, оскільки отримав на це кошти та майно. Доводи апеляційної скарги стверджують, що з 01.12.2023 року саме відповідач наділений обов`язком забезпечити розподіл газу споживачам у Чернігівській області, і його бездіяльність щодо поновлення подачі газу означає продовження порушення прав позивача і надалі. Апелянт ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції без достатнього обґрунтування зменшив розмір відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди i витрат на правову допомогу із заявлених до стягнення 54 203 грн. до 7 500 грн. Відмовляючи у стягненні решті суми, суд першої інстанції не оцінив належним чином всі обставини, які свідчать про глибину та тривалість моральних страждань позивача, реальних витрат, без яких позивач не міг забезпечити нормальні умови проживання, а також зусилля, яких позивач вимушено докладав для захисту своїх прав. Апелянт вказує, що внаслідок дій оператора у нього виникли вимушені зміни у побуті: відсутність можливості приготування їжі в будинку звичайним способом, потреба купувати газовий балон, плиту, пальне, скраплений газ за ринковою ціною, яка приблизно у 5 разів вища за вартість газу, що постачається споживачам Нафтогазом України, доставляти газ за 100 кілометрів. Все це погіршило матеріальний стан та побутові умови сім`ї позивача. За доводами апелянта, внаслідок незаконного позбавлення газопостачанням протягом понад двох років (з травня 2023 року і наразі), він зазнав значних душевних страждань i незручностей у повсякденному житті. Це негативно позначилося і на його особистому житті та сімейних стосунках (зростання напруги у відносинах із дружиною через побутові труднощі). Окрім того, за твердженнями апелянта, він витратив значний час i зусилля на самостійний пошук правових шляхів вирішення проблеми, а саме, вивчення законодавства, написання численних запитів i звернень до різних інстанцій, підготовку процесуальних документів, тощо. Всі ці вимушені дії, пов`язані із порушенням прав позивача відповідачем, за доводами апелянта, i є складовими матеріальної та моральної шкоди. Належним чином оцінені обставини справи (тривалий строк без газу, побутові незручності, докладені зусилля, тощо), об`єктивно підтверджують значний обсяг матеріальної та моральної шкоди, який позивач оцінив у 54 203 грн. Апелянт вважає, що дана сума не є надмірною чи такою, що призведе до його збагачення, оскільки даний розмір є спів мірним із тривалістю та тяжкістю порушення прав. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення вказав, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення позивачем, не можуть вважатися судовим витратами, передбаченими статтею 133 ЦПК України, оскільки вони не пов`язані із розглядом даної справи, що випливає із акту надання послуг адвокатом, у якому йдеться лише про звернення із адвокатським запитом до відповідача. Апелянт стверджує, що у даному випадку, ці витрати необхідно розглядати, не як судові витрати, а як витрати позивача на правову допомогу адвоката. Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що станом на дату подання даної апеляційної скарги, порушення його прав триває; газопостачання до його будинку не відновлено, рішення суду першої інстанції відповідач добровільно не виконав; часткове задоволення позову судом першої інстанції не призвело до відновлення справедливості. За доводами апелянта, апеляційний суд, зважаючи на актуальний стан справи, має уточнити та доповнити резолютивну частину рішення, щоб вона охоплювала всі аспекти захисту: як визнання неправомірності дій відповідача, так i стягнення повного відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки лише такий повний захист відновить справедливість i стимулюватиме відповідача негайно виконати рішення суду. 

В апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” апелянт просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року, в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” за власний рахунок поновити газопостачання до домоволодіння, власником якого є ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 19.06.2025 року, в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн. У іншій частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року апелянт просить залишити без змін, а судові витрати покласти на позивача у справі. В доводах апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” зазначає, що рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року по справі №751/2220/254, в частині задоволених судом позовних вимог ОСОБА_1 : - щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” за власний рахунок поновити газопостачання до домоволодіння, власником якого є ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та - щодо стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн., не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. За доводами апелянта, рішення суду першої інстанції від 19.06.2025 року, у оскаржуваній частині, підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, дійсним обставинам справи; неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вказує, що взаємовідносини Оператора ГРМ із суб`єктами ринку природного газу, зокрема правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем регулюються Кодексом газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРМ), затвердженим Постановою HКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року, який поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на ix постачальників. Пункт 1 глави 1 Розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначає, що суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог Кодексу та договору розподілу природного газу. За положеннями ч.2 статті 37 Закону України ”Про ринок природного газу”, оператор газорозподільної системи проводить діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, що видається Регулятором. Постановою НКРЕКП №2224 від 29.11.2023 року внесено зміни до постанови НКРЕКП від 26.12.2022 року №1839 ’’Про видачу ліцензії з розподілу природного газу ТОВ ”Газорозподільні мережі України”. Зазначеною Постановою Чернігівській філії Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” надано ліцензію з розподілу природного газу на території Чернігівської області з 01.12.2023 року. Відповідно до ч.1 статті 37 Закону України ”Про ринок природного газу”, Оператор ГРМ відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах. За доводами апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України”, ОСОБА_1 приєднався до умов договору про розподіл природного газу, надіславши на адресу Чернігівської філії ТОВ ”Газорозподільні мережі України” заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу. Таким чином, позивач перебуває у правовідносинах із ТОВ ”Газорозподільні мережі України”, як з Оператором ГРМ, з доступу до газорозподільної системи в межах приєднаної потужності його газифікованого об`єкта. У відповідності до п.2.3. Типового договору встановлено, що окрім договору, сторони зобов`язуються керуватись Законом України ”Про ринок природного газу” та Кодексом газорозподільних систем. Відповідно до абзацу 3 п.3.2 Типового договору розподілу природного газу, споживач забезпечує належну експлуатацію власних газових мереж після межі балансової належності, згідно із чинним законодавством, зокрема, відповідно до вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 року №285, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.06.2015 року за №674/27119, або укладає відповідний договір з будь-якою організацією, яка має право на виконання таких робіт, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. Апелянт акцентує увагу, що відповідно до вимог пункту 4.7. розділу IV Правил безпеки, пуск газу в системи газопостачання виконується газорозподільним підприємством до межі балансової належності спільно із газовою службою підприємства або суб`єктом господарювання, що має дозвіл центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та за замовленням власника (балансоутримувача та/або орендаря (наймача)) після укладання договору на технічне обслуговування прийнятого в експлуатацію об`єкта та відповідних договорів з газотранспортними, газорозподільними i газопостачальними підприємствами. Відповідно до п.7.17 розділу VII Правил безпеки, всі об`єкти систем газопостачання i газове обладнання перед ix підключенням до діючих газопроводів, а також після ремонту, підлягають зовнішньому огляду i опресовуванню повітрям. Пуск газу в газопровід без його зовнішнього огляду та контрольного опресовування не допускається. В доводах поданої апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” зазначає, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, оскільки припинення газопостачання було здійснено попереднім оператором ГРМ.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” (а.с.215-217), позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ТОВ ”Газорозподільні мережі України” залишити без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с.197-201), відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки її доводи є необґрунтованими. 

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 просив задовольнити у повному обсязі вимоги поданої ним апеляційної скарги, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” - залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю. 

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” - Склярець Н.В. підтримала вимоги та доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просила залишити без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно витягу із Державного реєстру речових прав, позивачу на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.41).

Згідно із відповіддю АТ ”Чернігівгаз” від 15.06.2023 року, позивача було повідомлено, що 25.05.2023 року газопостачання до його будинку по АДРЕСА_1 , було припинено у зв`язку із аварійною ситуацією. Для відновлення газопостачання, ОСОБА_1 необхідно звернутися до клієнтського простору з договором на технічне обслуговування газових мереж та іншими документами (а.с.23-24).

В подальшому, листом АТ ”Чернігівгаз” від 13.07.2023 року позивача було повідомлено, що у разі незабезпечення власником (балансоутримувачем та/або орендарем (наймачем)) технічного обслуговування, згідно вимог п. 5.7 ПБСГ, газопостачання приватного житлового будинку або квартири може бути припинено газорозподільною організацією, адже мережі, які не обслуговуються, несуть потенційну небезпеку їх власникам та оточуючим (а.с.27).

Листом від 05.03.2024 року ТОВ ”Газорозподільні мережі України” повідомило позивача, що його будинок було відключено від газопостачання 30.05.2023 року, шляхом встановлення заглушки після відключаючого пристрою на вводі, в зв`язку із порушенням ПБСГ. Також у цьому листі відповідач посилається на п.5.4 та п.5.7 глави 5 розділу V ПБСГ, щодо необхідності укладення договорів на обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання (а.с.29-30).

Отже, АТ ”Чернігівгаз” припинило газопостачання до належного позивачу будинку 30.05.2023 року, шляхом встановлення заглушки після відключаючого пристрою на вводі.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 19.06.2025 року, частково задовольняючи вимоги позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що в ході судового розгляду даної справи доведено обґрунтованість тверджень позивача відносно того, що припинення газопостачання до належного позивачу житлового будинку, проведено незаконно, і відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами дані доводи позивача. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги, в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” за власний рахунок поновити газопостачання до домоволодіння, власником якого є ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції, і врахуванням фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених позивачу моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, визнав за необхідне задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди частково, а саме, у розмірі - 7 500 грн. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що у розрахунку матеріальної шкоди, наданому позивачем, до матеріальної шкоди віднесено придбання газової плити, придбання газового балону, вартість його заправки, вартість лічильника газу, транспортні витрати, час на вивчення законодавства, підготовка запитів, аналіз відповідей, друкування та копіювання, почтові послуги та витрати на професійну правничу допомогу. Проте, як зазначив суд першої інстанції, ці витрати позивача не є реальними збитками, у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки вони не спричинені знищенням або пошкодженням речі та не призводять до відновлення порушеного права позивача. Також суд першої інстанції вказав, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені позивачем до стягнення, не можуть вважатися судовими витратами, передбаченими статтею 133 ЦПК України, оскільки вони не пов`язані із розглядом даної справи, що випливає із акту надання послуг адвокатом, у якому йдеться лише про звернення із адвокатським запитом до відповідача. 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відносини між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України ”Про ринок природного газу” від 09.04.2015 року №329-VII, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року, Правилами безпеки систем газопостачання, що затверджені Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 року №285, Типовим договором розподілу природного газу, який затверджений постановою НКРЕКП №2498 від 30.09.2015 року.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2496 затверджено Правила постачання природного газу, які регулюють відносини між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/ газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС).

Згідно п. 3 Розділу І Правил постачання, постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється за договором, який має відповідати типовому договору постачання природного газу побутовим споживачам, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

Розділом III Правил постачання передбачено, що постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.

За договором постачання природного газу, постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається із врахуванням статей: 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному вебсайті Регулятора та постачальника, і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Постановою НКРЕКП №2500 від 30.09.2015 року затверджено типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам.

Відповідно до п.1.1 Типового договору, договір постачання природного газу побутовим споживачам є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів.

Відповідно до пункту 2.1 даного договору, оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Пунктом 2.3 вказаного договору встановлено, що окрім договору, сторони зобов`язуються керуватись Законом України ”Про ринок природного газу” та Кодексом газорозподільних систем.

Згідно п.2 ч.2 статті 38 Закону України ”Про ринок природного газу”, з метою виконання функцій, передбачених ч.1 статті 37 цього Закону, оператор газорозподільної системи зобов`язаний вживати заходів з метою забезпечення безпеки постачання природного газу, в тому числі, безаварійної та безперебійної роботи газорозподільної системи.

До 01.07.2015 року, АТ ”Чернігівгаз” на підставі ліцензій здійснював одноособово постачання та розподіл (транспортування) природного газу всім категоріям споживачів в м. Чернігів та Чернігівській області. Відповідно до Законів України ”Про ліцензування видів господарської діяльності”, ”Про ринок природного газу” та ”Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг”, НКРЕКП своєю постановою від 19.06.2017 року №807 видала Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації ”Чернігівгаз” (код ЄДРПОУ 03358104) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Чернігівської області.

Отже, відповідно до вказаних вище вимог Закону, АТ ”Чернігівгаз”, який на момент виникнення спірних правовідносин діяв, як Оператор ГРМ, зобов`язаний був вживати заходів з безпеки постачання природного газу, безаварійної та безперебійної роботи газорозподільної системи.

Відповідно до пунктів: 4, 5 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем, Оператор ГРМ повинен забезпечувати попереджувальні заходи безаварійної експлуатації газорозподільних систем, а саме, комплекс робіт, що виконується на підставі результатів технічного огляду або технічного обстеження газорозподільних систем, з метою забезпечення її подальшого безаварійного експлуатування шляхом проведення технічного обслуговування, поточного або капітального ремонтів. У разі виникнення аварійної ситуації, Оператор вживає необхідних заходів, спрямованих на відновлення належної роботи газорозподільної системи. Згідно п.5 гл.5 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем, Оператор має право безперешкодного та безкоштовного доступу до земельних ділянок та інших об`єктів всіх форм власності, на яких розташована газорозподільна система, для виконання службових обов`язків, передбачених законодавством. 

29.11.2023 року Постановою HКРЕКП №2227 Акціонерному товариству ”Оператор газорозподільної системи ”Чернігівгаз” було призупинено дію ліцензії з розподілу природного газу з 01 грудня 2023 року та зобов`язано Акціонерне товариство ”Оператор газорозподільної системи ”Чернігівгаз” до 31 грудня 2024 року передати грошові кошти та майно (рухоме та нерухоме), належне AT ”Чернігівгаз” на праві власності, для забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” невиконаних AT ”Чернігівгаз” зобов`язань за періоди провадження ними господарської діяльності з розподілу природного газу, визначених за результаті здійснених HKPEKП заходів державного контролю діяльності AT ”Чернігівгаз” з розподілу природного газу за попередні роки та які будуть покладені за результатами заходів державного контролю HKPEKП діяльності AT ”Чернігівгаз” у 2022-2023 роках (п.2 даної Постанови).

Постановою НКРЕКП №2224 від 29.11.2023 року було внесено зміни до постанови НКРЕКП від 26.12.2022 року №1839, і Чернігівській філії ТОВ ”Газорозподільні мережі України” було надано ліцензію з розподілу природного газу на території Чернігівської області з 01.12.2023 року, що підтверджує зміну юридичної особи Оператора ГРМ на території Чернігівської області.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що право позивача на отримання послуги з газопостачання було порушено внаслідок незаконних дій АТ ”Оператор газорозподільної системи ”Чернігівгаз”.

Відновлення порушеного права позивача має відбуватися шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто, відновленням газопостачання до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом підключення до мережі.

Проте, наразі АТ ”Оператор газорозподільної системи ”Чернігівгаз” не є суб`єктом, який повинен відновити газопостачання до будинковолодіння позивача, у зв`язку із відсутністю з 01 грудня 2023 року ліцензії з розподілу природного газу.

За даних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що хоча ТОВ ”Газорозподільні мережі України” жодним чином не порушувало права позивача під час припинення газопостачання до належного йому будинку, проте, у зв`язку із передачею невиконаних АТ ”Оператор газорозподільної системи ”Чернігівгаз” зобов`язань за періоди провадження ним господарської діяльності з розподілу природного газу до вказаної особи, необхідно зобов`язати саме ТОВ ”Газорозподільні мережі України” в особі Чернігівської філії, як належного відповідача, здійснити дії по відновленню газопостачання до житлового будинку, який належить позивачу. 

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та відповідача ТОВ ”Газорозподільні мережі України” не спростовують обґрунтованості даного висновку суду першої інстанції, оскільки він узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та вказаними вище нормами Закону, які регламентують спірні правовідносини. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи поданих апеляційних скарг ОСОБА_1 та ТОВ ”Газорозподільні мережі України” не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди. 

Відповідно до приписів статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Практика Європейського Суду з прав людини щодо питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому, судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Обґрунтовуючи заподіяну моральну шкоду, позивач ОСОБА_1 вказував, що внаслідок дій оператора у нього виникли вимушені зміни у побуті: відсутність можливості приготування їжі в будинку звичайним способом, потреба купувати газовий балон, плиту, пальне, скраплений газ за ринковою ціною, яка приблизно в 5 разів вища за вартість газу, що постачається споживачам Нафтогазом України, доставляти газ за 100 кілометрів. Все це погіршило матеріальний стан та побутові умови сім`ї позивача. За доводами позивача, внаслідок незаконного позбавлення газопостачання протягом понад двох років (з травня 2023 року і наразі), він зазнав значних душевних страждань i незручностей у повсякденному житті. Це негативно позначилося і на його особистому житті та сімейних стосунках (зростання напруги у відносинах із дружиною через побутові труднощі). Позивач стверджував, що він витратив значний час i зусилля на самостійний пошук правових шляхів вирішення проблеми: вивчення законодавства, написання численних запитів i звернень до різних інстанцій, підготовку процесуальних документів, тощо. Позивач вказував, що всі ці вимушені дії, пов`язані із порушенням його прав відповідачем, i є складовими матеріальної та моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих позивачу, прийняв до уваги вимоги розумності та справедливості, і з огляду на тривалість безпідставного невідновлення газопостачання саме відповідачем, дійшов обґрунтованого висновку, що заподіяна позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 7 500 грн.

Апеляційний суд також вважає вірним по суті висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, до складу якої позивачем віднесено: придбання газової плити, придбання газового балону, вартість його заправки, вартість лічильника газу, транспортні витрати, час на вивчення законодавства, підготовка запитів, аналіз відповідей, друкування та копіювання, поштові послуги.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2025 року у справі №947/15245/23, провадження №61-4060св24, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, яке пов`язане з утиском її інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених нею витратах, у втраті або пошкодженні її майна, у втраті доходів, які вона повинна була отримати.

Оскільки витрати позивача на придбання газової плити, придбання газового балону, вартість його заправки, вартість лічильника газу, транспортні витрати, час на вивчення законодавства, підготовка запитів, аналіз відповідей, друкування та копіювання, поштові послуги, не є реальними збитками, у розумінні приписів статті 22 ЦК України, оскільки вони не спричинені знищенням або пошкодженням речі та не призводять до відновлення його порушеного права, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав ці витрати матеріальною шкодою, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 

Разом із тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості відмови судом першої інстанції у стягненні на його користь із відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь із відповідача 1 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вказав, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення позивачем, не можуть вважатися судовим витратами, передбаченими статтею 133 ЦПК України, оскільки вони не пов`язані із розглядом даної справи, що випливає з акту надання послуг адвокатом, у якому йдеться лише про звернення із адвокатським запитом до відповідача. 

Апеляційний суд вважає даний висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи із наступного. 

Відповідно до приписів статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається із договору про надання правничої допомоги №05-04/24 від 25.04.2024 року, укладеного між адвокатом Савицьким І.О. та ОСОБА_1 , адвокату доручено надання правничої допомоги, а саме: звернення із адвокатським запитом до Чернігівської філії ТОВ ”Газорозподільні мережі України”, з метою надання інформації та копій документів стосовно припинення подання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 ; складання позовної заяви про визнання неправомірними дій щодо припинення подання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , та відшкодування завданої шкоди; представництво та захист інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції (а.с.14-15).

Згідно акту наданих послуг №05-04/24 від 29.05.2024 року, адвокатом Савицьким І.О. надано правничу (правову) допомогу за договором, а саме, звернення із адвокатським запитом до Чернігівської філії ТОВ ”Газорозподільні мережі України”, з метою надання інформації та копій документів стосовно припинення подання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 . Всього на суму: 1 000 грн. Подальша дія договору про надання правничої допомоги №05-04/24 від 25.04.2024 року припинена за взаємною згодою сторін (а.с.16). Оплата ОСОБА_1 1 000 грн. за надання професійної правничої допомоги, згідно цього акту, документально підтверджена відповідною квитанцією від 26.04.2024 року (а.с.16,зворот).

Враховуючи наведене вище, відповідно до приписів ч.2 статті 137 ЦПК України, вказані витрати позивача є судовими витратами на професійну правничу допомогу, і тому стягненню на користь позивача із відповідача підлягає 1 000 (одну тисячу) грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу. 

Приймаючи до уваги вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” - необхідно залишити без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року, змінити, виклавши п`ятий абзац його резолютивної частини у наступній редакції: 
”Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України”: - на користь держави судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.; - на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) грн., в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.’’ 

В іншій частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.06.2025 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 137, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України” - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2025 року, змінити, виклавши п`ятий абзац його резолютивної частини у наступній редакції:

”Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Газорозподільні мережі України”: - на користь держави судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.; - на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) грн., в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.’’ 

В іншій частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 18.03.2026 року.

Головуючий: Судді: