ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

20 квітня 2026 року	Справа №160/27158/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправним рішення командира батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , оформлене резолюцією від 26.08.2025, про відмову у наданні відпустки за сімейними обставинами;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , на користь, ОСОБА_1 , моральну шкоду, заподіяну протиправним рішенням у розмірі 302 800 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Позивач подав рапорт на ім?я командира військової частини НОМЕР_1 з проханням надати відпустку за сімейними обставинами терміном на 5 (п?ять) календарних днів, починаючи з 02.09.2025. Однак, командир батальйону охорони підполковник ОСОБА_3 відмовив у погодженні рапорту, зазначивши у резолюції: «На дорогу дні не додаються». Позивач вважає, що при розгляді рапорту була порушена процедура розгляду рапорту та необгрунтовано відмовлено у наданні відпустки, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без участі сторін.
Від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позовної заяви відповідач зазначає, що обов?язкове надання відпустки для участі у судових засіданнях нормами закону не передбачено. Саме така відповідь і була надана позивачеві на його звернення. Крім того, відповідач зазначає, що хоча до рапорту позивач і додав копії судових повісток, однак при цьому в тексті самого рапорту вказав, що відпустку буде проводити за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний рапорт позивачем подано через електронний застосунок «Армія+», а військова частина НОМЕР_1 не є ані адміністратором даної програми/застосунку, ані іншою особою, яка має можливість програмно або фізично блокувати чи іншим чином перешкоджати подальшому руху рапортів будь-кого з військовослужбовців. А тому претензії позивача щодо того, що командиром батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 або іншими особами якимось чином заблоковано подальший рух рапорту, є завідомо необґрунтованими. Також відзначає, що сам командир батальйону виказав свою незгоду з рапортом в саме такій редакції виключно з причин відмови у наданні позивачеві, окрім днів відпустки, додаткових днів на дорогу, що також є важливим у розумінні контексту відмови. Крім того, сама система електронних рапортів та застосунок «Армія+» на даний час не передбачає можливості детального написання (розшифровки) причин відмови у рапорті, оскільки містить обмеження у кількості символів (літер), а тому в даній частині вимог провина підполковника ОСОБА_4 також відсутня. Зазначає, що позивачеві регулярно надаються відпустки та можливості для медичного обстеження та лікування, а враховуючи на кількість днів проведених позивачем поза виконанням безпосередньо обов?язків військової служби, враховуючи військовий стан, надання додаткових відпусток суттєво ускладнює організацію процесу несення військової служби іншими військовослужбовцями підрозділу, в якому проходить службу позивач. Також зауважує, що позивач посилається на спірний рапорт від 25.08.2025 про надання відпустки за сімейними обставинами з 02.09.2025 терміном на 3 дні, але окрім цього, ним також було подано рапорт від 28.08.2025 про надання відпустки за сімейними обставинами з 07.09.2025 по 09.09.2025 включно і дана відпустка йому була надана. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 302800,00 грн. позивачем, вважаємо, жодним чином не обґрунтовані зважаючи на вищевказані обставини. Заявлений розмір відшкодування завідомо не відповідає критеріям розумності та справедливості навіть у випадку їх задоволення. Позивач не навів ані розрахунку вказаних вимог, ані належного обґрунтування.
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, суд встановив наступні обставини справи та приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2025 позивач подав рапорт на ім?я командира військової частини НОМЕР_1 з проханням надати відпустку за сімейними обставинами терміном на 5 (п?ять) календарних днів, починаючи з 02.09.2025. До рапорту було долучено копії судових повісток. Рапорт був погоджений безпосереднім керівником, лейтенантом ОСОБА_5 25.08.2025. Однак, 26.08.2025 командир батальйону охорони підполковник ОСОБА_3 відмовив у погодженні рапорту, зазначивши у резолюції: «На дорогу дні не додаються».
Позивач, вважаючи протиправною відмову щодо надання відпустки як військовослужбовцю, звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з частиною 10 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення загальною тривалістю не більш як 15 календарних днів на рік.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 1, 6, 8 (у частині надання одноразової відпустки при народженні дитини, передбаченої статтею 19-1 Закону України "Про відпустки"), 9, 10 і 12 цієї статті. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки, передбачені пунктами 9 і 10 цієї статті, військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів (п. 17 статті 10-1 Закону).
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153.
Відповідно до п. 8.1. наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.
В особливий період з дати оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію, а також під час дії воєнного стану військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п. 8.8 Інструкції).
Військовослужбовець не пізніше ніж за п`ятнадцять календарних днів до початку відпустки, визначеного графіком відпусток, подає командиру підрозділу рапорт про надання відпустки, в якому зазначається: вид відпустки; тривалість відпустки в календарних днях; потреба виплати грошової допомоги на оздоровлення; адреса, за якою буде проводитися відпустка, та контактний номер телефону для оповіщення; вид транспорту, обраний для слідування у відпустку, тривалість часу для проїзду до місця проведення відпустки в межах України та у зворотному напрямку, який потрібен з огляду на віддаленість місця проведення відпустки; пропозиція щодо тимчасового покладання на час відпустки виконання обов`язків військовослужбовця на іншу посадову особу (за потреби).
Рапорт військовослужбовця, підписаний командиром підрозділу, за підпорядкованістю подається для прийняття рішення командиру військової частини через штаб військової частини.
Розрахунок часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, здійснює штаб військової частини з огляду на віддаленість і тривалість проїзду до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку за видом транспорту, обраним військовослужбовцем (але не більше двох діб в один кінець), та з урахуванням пропозиції військовослужбовця. У разі поділу щорічної основної відпустки на частини (більш як 10 календарних днів) час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, додається до кожної її частини. У разі проведення відпустки за кордоном час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, визначається з огляду на вид транспорту, використаного військовослужбовцем, та віддаленість від місця проходження військової служби до державного кордону України в напрямку проведення відпустки.
Військовослужбовцям, які вибувають у відпустку, видаються відпускні квитки встановленого зразка (п. 8.12 Інструкції).
Наказ начальника Головного управління оперативного забезпечення ЗСУ (ГУОЗ ЗСУ) №145 від 01.10.2018 регламентує порядок надання додаткових днів до відпустки військовослужбовцям на проїзд у межах України. Додатковий час (не більше 2 діб в один кінець) не враховується у тривалість відпустки та залежить від відстані: до 200 км — час на дорогу не надається; від 200 до 800 км — 1 доба в один кінець; понад 800 км — 2 доби в один кінець.
Системний аналіз вказаних норм свідчить, що відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад. Розрахунок часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, здійснюється з огляду на віддаленість і тривалість проїзду до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку за видом транспорту, обраним військовослужбовцем (але не більше двох діб в один кінець), та з урахуванням пропозиції військовослужбовця.
Оскільки, вищевказані норми не містять обов`язку надавати відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин з урахуванням часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, та позивачем не доведено необхідність надання додаткового часу, позовна вимога щодо визнання протиправним рішення командира батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , оформлене резолюцією від 26.08.2025 про відмову у наданні відпустки за сімейними обставинами є необґрунтованим та такою, що не підлягає задоволенню.
Позовні вимоги щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням у розмірі 302 800 грн. не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено.
Крім цього, частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Крім того, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Матеріали справи не містять таких доказів.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
В даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмову у їх задоволенні.
Оскільки у задоволенні позовної заяви відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.139 КАС України, не відшкодовуються.
Керуючись статтями 243, 245-247, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська