ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/3113/24  Номер провадження 22-ц/814/302/26	Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Лобов О.А., Пилипчук Л.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного центру зайнятості на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року у справі за позовом Полтавського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю, -
В С Т А Н О В И В :
10 грудня 2024 року позивач, Полтавський обласний центр зайнятості, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю.
В обґрунтування позовних вимог посилаються, що 18.05.2020 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості із заявою про надання їй статусу безробітної з виплатою допомоги по безробіттю. Цього ж дня, їй надано статус безробітної та наказом від 18.05.2020, призначено виплату допомоги по безробіттю з 18.05.2020 року. Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення від 07.04.2022 встановлено, що відповідачка в період перебування на обліку в Кременчуцькому МРЦЗ з 18.05.2020 по 08.10.2020 одночасно отримувала надбавку по догляду за дитиною з інвалідністю з 01.05.2020. Вважають, що ОСОБА_1 подала неправдиві відомості про обставини, що впливають на умови виплати їй допомоги по безробіттю, а отже, не мала права перебувати на обліку в Кременчуцькому МРЦЗ та в період з 18.05.2020 року по 08.10.2020 року незаконно отримала допомогу по безробіттю у розмірі 21 327 грн 52 коп.
Просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю в розмірі 21 327 грн 52 коп та судовий збір.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року відмовлено Полтавському обласному центру зайнятості в позові до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач. Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що звертаючись до центру зайнятості в травні 2020 року ОСОБА_1 знала, що їй з 04 квітня 2014 року була призначена та вона отримувала надбавку по догляду за дитиною з інвалідністю, що в свою чергу свідчить про свідоме приховування відомостей, котрі впливають на призначення та виплату допомоги по безробіттю, а також встановлення факту умисного подання нею недостовірних відомостей та зловживання своїми обов`язками.
Тож, на думку скаржника , суд першої інстанції неправомірно не врахував, що ст. 1212 ЦК України прямо зобов`язує особу повернути майно, набуте без достатньої правової підстави. У випадку, що розглядається, допомога по безробіттю була виплачена на підставі недостовірних відомостей, які подала відповідач. Верховний Суд також зазначив у постанові № 382/1728/18 від 04.11.2020 , що якщо особа отрима кошти внаслідок власної недобросовісно поведінки, вона зобов`язана їх повернути. Судом першої інстанції було проігноровано, що відповідач підписала заяву про правдивість поданих даних, але фактично приховала відомості, що впливають на право на допомогу. Це означає, що правова підстава для набуття цих коштів була відсутня з самого початку. Крім того, практика верховного суду вказує на те, що такі суми повертаються, якщо набуття відбулося через недобросовісні дії набувача. Суд першої інстанції не надав належної оцінки фактам навмисного приховування інформації, які підтверожені актом розслідування. Ігнорування вимог ст. 1212 ЦК України призвело до необгрунтованої відмови у задоволенні позову. 
Зважаючи на викладене , позивач просить скасувати рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року, та постановити нове про задоволення позовних вимог.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з такого.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Із матеріалів справи встанвоено, що 18.05.2020 відповідачка ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного. У заяві просила надати їй статус безробітного відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення». Інформувала, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно та подала заяву про призначення виплати допомоги по безробіттю. Працівник Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості створив Персональну картку №165120051800054 на ім`я відповідачки, яка скріплена підписами відповідального працівника філії центру зайнятості і відповідачки ОСОБА_1 та остання ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованих безробітних.
Згідно Наказу центру зайнятості від 18.05.2020 відповідачці ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю з 18.05.2020 по 08.10.2020 та за вказаний період їй було виплачено допомоги по безробіттю в сумі 21 327 грн 52 коп, що підтверджується розрахунком про стягнення допомоги по безробіттю.
Відповідно до акту № 39 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат безробітним матеріального забезпечення складеного 07.04.2022, ОСОБА_1 перебувала на обліку у Кременчуцькому міськрайонному центрі зайнятості з 18.05.2020 по 08.10.2020, одночасно отримувала надбавку на дітей з інвалідністю з 01.05.2020, чим порушила п.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» і отримана нею допомога по безробіттю підлягає поверненню.
Листом від 28.04.2022 відповідачку повідомлено про необхідність повернення отриманих нею коштів.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути одинока мати (батько), яка (який) здійснює догляд за дитиною з інвалідністю та один з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновитель, опікун, піклувальник дитини з інвалідністю підгрупи А, які відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» мають право на призначення надбавки на догляд за дитиною.
У абз. 1 ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» зазначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.
Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються (крім заочної форми навчання), не проходять службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років також призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати, у разі якщо дитина з інвалідністю потребує домашнього догляду, і вони фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Одному з батьків,прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікуну, піклувальнику надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку)надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.
Таким чином, до державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю віком до 18 років призначається надбавка на догляд за ними, вказана надбавка призначається одному з батьків. Одному з батьків надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А призначається незалежно від факту роботи.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).
Згідно із частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Тлумачення вказаної статті свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге,у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивачами не було доведено факту недобросовісності з боку відповідача, а отже, немає підстав для висновку про відсутність у відповідачки права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті допомоги по безробіттю є виключно недобросовісність з боку набувача. З огляду на принцип змагальності, саме позивач, який вимагає повернення коштів, повинен довести цю обставину.
Що стосується тверджень позивача про приховання відповідачем від нього інформації про отримання допомоги по догляду за дитиною з інвалідністю, то такі твердження, як правильно зазначив суд першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки вказана інформація не є конфіденційною і позивач не був позбавлений можливості перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.
Крім того, із аналізу практики Європейського Суду з прав людини можна дійти висновку, що принцип «належного урядування» також передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб (п.70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року).
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що як убачається із обставин справи, ОСОБА_1 офіційно не працювала, була фактично безробітною, заробіток не отримувала, а кошти, які вона отримувала, здійснюючи догляд за дитиною з інвалідністю, не є видом доходу, а є надбавкою для утримання виключно дитини. Адже подібні виплати за догляд певних категорій осіб призначаються фізичній особі, яка здійснює догляд без провадження підприємницької діяльності на професійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, не в якості заробітку, а в якості допомоги на утримання зазначеної категорії осіб. Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 683/1782/16-ц.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст.367,374ч. 1 п. 1,375,382,383,384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Полтавського обласного центру зайнятості– залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: О.А. Лобов

Л.І. Пилипчук