П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/17276/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна 
Суддя-доповідач - Капустинський М.М. 
26 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М. 
суддів: Сапальової Т.В.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 03.04.2025 року №220 о/с «По особовому складу», яким майора поліції ОСОБА_1 (0069729), інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління національної поліції в Житомирській області, з 03.04.2025 року звільнено зі служби за п.8 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління національної поліції в Житомирській області з 04.04.2025 року.
- стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.02.2025 року, позивач проходив службу в стрілецькому батальйоні Головного управління Національної поліції в Житомирській області. 03.04.2025 року при виконанні обов`язків поліцейського, перебуваючи на блокпосту, позивачу було вручено працівниками ТЦК та СП повістку, про необхідність з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_1 . І того ж дня, відповідно до довідки, старшина 2 ст. ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 року призваний на військову службу під час мобілізації, у військовий час та направлений для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_1 . 25.05.2025 року перебуваючи на службі у в/ч НОМЕР_1 позивачу в телефонному режими повідомили, що його звільнено зі служби. 26.05.2025 року позивачем укладено договір про надання правничої допомоги та 27.05.2025 року направлено адвокатський запит стосовно підстав звільнення та отримання відповідних документів. 20.06.2025 року відповідь на запит надійшла від відповідача простим (не рекомендованим) листом. Відповідачем повідомлено, що після звільнення зі служби в поліції, на поштову адресу ОСОБА_1 працівниками управління кадрового забезпечення ГУ Національної поліції в Житомирській області 04.04.2025 року було надіслано інформаційний лист разом з копією наказу про звільнення останнього зі служби та необхідності у найкоротший термін прибути до УКЗ ГУНП в Житомирській області для отримання трудової книжки. Лист повернуто 23.04.2025 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Ознайомившись з відповідними письмовими документами, позивач вважає відповідний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що предметом спору у цій справі є правомірність прийняття наказу відповідача про звільнення зі служби в поліції у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій). До ГУНП в Житомирській області надійшла довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.04.2025 № 242, в якій було вказано, що старшина 2 ст. ОСОБА_1 03.04.2025 відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 призваний на військову службу під час мобілізації, у військовий час та направлений для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 . В результаті чого ГУНП в Житомирській області було видано наказ від 03.04.2025 № 220 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій). Відповідно до ст. 66 Закону Ns 580-VIII поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, педагогічної, наукової або творчої. Однак, як вказує представник, що позивач отримує під час проходження військової служби грошове забезпечення у військовій частині, в якій проходить службу, що суперечить законодавству Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про запобігання корупції». Тому, на думку відповідача, ОСОБА_1 обґрунтовано звільнено зі служби в поліції, наказ ГУНП в Житомирській області від 03.04.2025 № 220 о/с винесений в межах повноважень, на підставі вимог чинного законодавства та у спосіб визначений законом, а тому є обґрунтованим, та правомірним та таким що не підлягає скасуванню.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 12.02.2025 року, позивач проходив службу в стрілецькому батальйоні Головного управління Національної поліції в Житомирській області (витяг з наказу ГУ НП в Житомирській області від 10.02.2025 №89 о/с).
До ГУНП в Житомирській області надійшла довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.04.2025 № 2424, в якій було вказано, що старшина 2 ст. ОСОБА_1 03.04.2025 відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 призваний на військову службу під час мобілізації, у військовий час та направлений для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 .
ГУНП в Житомирській області було видано наказ від 03.04.2025 № 220 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Не погоджуючись з вищенаведеним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Громадянам згідно з статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються нормами Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі Закон № 580-VIII).
Положеннями частини першої статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до положень частини першої статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Спірні правовідносини виникли з приводу незаконного, за доводами позивача, звільнення його зі служби в органах Національної поліції у зв`язку з призовом на військову службу.
Відповідач, обґрунтовуючи правомірність звільнення позивача зі служби в поліції, посилається на норми пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII та стверджує, що позивач фактично перейшов на роботу у Збройні Сили України, що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції.
Норми пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII передбачають, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, в тому числі у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону. Вказане кореспондується також з положеннями частини першої статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі -Закон №2232).
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до статті 2 Закону № 2232, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Так, зокрема, частина третя вказаної статті визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частини другої статті 39 Закону №2322 (в редакції чинній на момент прийняття спірного наказу) громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".
Колегія суддів зазначає, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Отже, суд вважає, що у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.
Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12 травня 2015 року №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були прийняті на військову службу за контрактом зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Колегія вважає, що гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі №280/7366/23.
Отже з моменту призову (прийняття) на військову службу, за громадянами України, які були призвані (прийняті) на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення, зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. При цьому прийняття на військову службу за контрактом не є тотожним переходу у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Позивач був призваний на військову службу з 03.04.2025 відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 призваний на військову службу під час мобілізації, у військовий час та направлений для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 , а тому на нього мають поширюватися гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України.
З огляду на викладене, враховуючи положення частини третьої статті 119 КЗпП України, суд вважає, що ГУНП в Житомирській області не мало підстав звільняти позивача зі служби в поліції на підставі пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 03 квітня 2025 року №220 о/с «По особовому складу», яким майора поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління національної поліції в Житомирській області, звільнено зі служби за п.8 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 03.04.2025 року, підлягають задоволенню.
Щодо поновлення позивача на посаді інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління національної поліції в Житомирській області з 04.04.2025 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.
Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду, як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняній до займаної посаді.
Також, постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 у справі № 820/292/17.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність поновлення позивача на посаді інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління національної поліції в Житомирській області з 04.04.2025 року.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026року відповідає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сапальова Т.В.    Шидловський В.Б.