Справа № 337/3612/25
Номер провадження 2/337/70/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року	м. Запоріжжя	

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., при секретарі Кожевник С.В., за участю представника позивача – адвоката Сечко С.В. (в режимі відеоконференції), відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача – адвоката Баришнікова А.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство «Страхової компанії «ВУСО», Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України, про стягнення суми сплаченого майнового відшкодування, 

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2025 року МТСБУ в особі представника – адвоката Сечко С.В. через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 суму сплаченого майнового відшкодування в розмірі 44 277,57 гривень, а також – сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 гривень. 
Вказану суму просить стягнути, як виплачену потерпілому ОСОБА_2 регламентну виплату на відшкодування збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 26 березня 2024 року о 07:45 годині по вул. Іванова, 2б у м.Запоріжжя, за участю транспортних засобів: «ЗАЗ» д.н.з.« НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_1 і «HYUNDAI» д.н.з.« НОМЕР_3 », яким керував ОСОБА_2 . Справа про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 124 КУпАП закрита за не реабілітуючих обставин для винуватця ДТП. Його цивільно-правова відповідальність затрахована не була, а тому МТСБУ відшкодував потерпілому заподіяну відповідачем шкоду.
Ухвалою судді від 22 липня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
04 серпня 2025 року представник відповідача – адвокат Баришніков А.Г. за допомогою системи «Електронний суд» подав:
– клопотання про витребування доказів від ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», та у власника КТЗ «HYUNDAI Sonata» д.н.з. « НОМЕР_4 » ОСОБА_2 ;
– заяву про залучення до участі у розгляду справи в якості співвідповідача страховика цивільно-правової відповідальності власника автомобіля «MAN TGM 13.320» д.н.з.« НОМЕР_5 » – ПрАТ «СК «ВУСО»;
– відзив в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вказав, що під час ДТП первісно сталось зіткнення транспортного засобу MAN TGM 13.320 д.н.з. « НОМЕР_5 » (військовий) під управлінням водія ОСОБА_3 і транспортного засобу ЗАЗ д.н.з. « НОМЕР_6 », яким керував відповідач ОСОБА_1 . Після цього транспортний засіб відповідача ЗАЗ д.н.з. « НОМЕР_6 » продовжив неконтрольований рух в ліву сторону, від чого відбулося зіткнення з іншими автомобілями, в тому числі з транспортним засобом «HYUNDAI» д.н.з. « НОМЕР_4 », яким керував водій ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_1 не був визнаний винуватим у вчиненні ДТП, а згідно висновку експерта від 06.09.2024 року №СЕ-19/108-24/12555-ІТ, в діях водія «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » вбачається невідповідність вимогам п.10.1., 10.3., 12.4, 12.9б ПДР України та має причинний зв`язок з подією ДТП та наслідками, які настали. За таких обставин, ПрАТ «ВУСО», що застрахувала цивільно-правову відповідальність власника КТЗ «МАН», має бути залучена до участі у справі, у якості співвідповідача. Крім того вказав, що ОСОБА_2 не підтвердив фактичне несення витрат на відновлення пошкодженого КТЗ «HYUNDAI Sonata» д.н.з. « НОМЕР_4 », а Звіт про оцінку вартості (розміру) збитків №29-01-25 від 23.01.2025 року є не допустимим, оскільки огляд відбувся через асистуючу компанію (як аварійного комісара), правомірність участі якої не підтверджена, без запрошення відповідача ОСОБА_1 , з порушенням строків його повідомлення, без попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок/відмов від надання висновку. Також вказав, що відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу 20000,00 гривень.
08 серпня 2025 року представник позивача – адвокат Сечко С.В. за допомогою системи «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якому наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вказав, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2024 року у справі ЄУН №336/3370/24 діям ОСОБА_1 надана оцінка як таким, що порушують вимоги п.10.1 ПДР, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, що можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення. У протилежному випадку провадження у справі було би припинено на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. За таких обставин, вважає відповідача ОСОБА_1 винуватцем ДТП, а отже особою, яка повинна відшкодувати виплачену потерпілому ОСОБА_2 регламентну виплату на відшкодування збитків в розмірі 44 277,57 гривень. Розмір заподіяної шкоди (збитків), вважає встановленим з дотриманням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 року № 145/5/2092. 
15 серпня 2025 року представник відповідача – адвокат Баришніков А.Г. за допомогою системи «Електронний суд» подав заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вказав, що сторона позивача помилково посилається на практику Верховного суду, що містять не релевантні правові позиції, без врахування специфіки спірних правовідносин та норми матеріального права, а тому, не може бути застосована у цій справі. 
13 листопада 2025 року, ухвалою суду протокольної форми, у зв`язку із запереченням сторони позивача, відмовлено в задоволенні заяву представника відповідача Баришнікова А.Г. про залучення до участі у розгляду справи в якості співвідповідача ПрАТ «СК «ВУСО». 
22 грудня 2025 року відповідач ОСОБА_1 і представник відповідача – адвокат Баришніков А.Г. подали заяву про розподіл судових витрат сторони відповідача в сумі 20000 гривень. 
Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року частково задоволено клопотання представника відповідача Баришнікова А.Г., витребувано у власника транспортного засобу «HYUNDAI Sonata» д.н.з. « НОМЕР_4 » ОСОБА_2 копії документів, які підтверджують укладення ним зі СТО/сервісним центром договору про надання послуг щодо відновлення пошкодженого авто, лако-фарбового покриття та ін., актів виконаних робіт/послуг, інші документи щодо несення ним витрат на придбання запасних частин до автомобіля які були ушкоджені/знищені внаслідок події ДТП, що мало місце 26 березня 2024 року о 07:45 годині по вул. Іванова, 2б у м.Запоріжжя, за участю транспортних засобів: «ЗАЗ» д.н.з.« НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_1 і «HYUNDAI» д.н.з.« НОМЕР_3 », під керуванням ОСОБА_2 
26 грудня 2025 року представник позивача – адвокат Сечко С.В. за допомогою системи «Електронний суд» подав заяву в якій просив відмовити в задоволенні клопотання сторони відповідача про розподіл судових витрат у справі.
07 січня 2026 року ОСОБА_2 повідомив суд про неможливість виконання ухвали суду про витребування доказів. 
29 січня 2026 року представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Баришніков А.Г. за допомогою системи «Електронний суд» подав клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПрАТ «СК «ВУСО» та військову частину НОМЕР_1 НГУ. 
Ухвалою суду від 29 січня 2026 року задоволено клопотання представника відповідача. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача – Приватне акціонерне товариство «Страхової компанії «ВУСО», Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України.
11 лютого 2026 року представник третьої особи ПрАТ «Страхової компанії «ВУСО» Шилін В.А. надав пояснення щодо позову або відзиву, в яких підтримав задоволення позову в повному обсязі. Повідомив, що можливі витрати ПрАТ «СК «ВУСО» за розгляд справи можуть становити від 20000 гривень до 30000 гривень.
03 березня 2026 року представник третьої особи ПрАТ «Страхової компанії «ВУСО» Шилін В.А. подав клопотання про стягнення за наслідками розгляду справи судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 гривень.
Ухвалою суду від 06 квітня 2026 року задоволено клопотання представника відповідача Баришнікова А.Г., про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів. Долучено до матеріалів справи письмові докази, подані 05 березня 2026 року та 12 березня 2026 року. 
Ухвалою суду від 06 квітня 2026 року протокольної форми, в порядку ч.1 ст. 78 ЦПК України постановлено не досліджувати в якості доказу аудіозапис пояснень особи (том 1 а.с.136), що відповідно до посилання сторони відповідача, є поясненнями ОСОБА_3 надані в судовому засіданні у іншій справи. 
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Сечко С.В. наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на винуватість відповідача ОСОБА_1 у вчиненні ДТП і відшкодуванні заподіяної потерпілому ОСОБА_2 шкоди в сумі 44 277,57 гривень.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на раніше вказані стороною відповідача обставини. Також заявив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу ПрАТ «СК «ВУСО» до «0» гривень.
В судовому засіданні представник відповідача – адвокат Баришніков А.Г. заперечував проти задоволення позову.
Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). 
Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Судом встановлено, що 26 березня 2024 року о 07:45 годині по вул. Іванова 2б у місті Запоріжжя сталася дорожньо-транспортна пригода, в ході якої, в тому числі, відбулось зіткнення транспортного засобу «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » під керуванням ОСОБА_1 і транспортного засобу «HUYNDAY Sonata» д.н.з. « НОМЕР_4 » під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальних збитків, травмованих немає. 
Як вказує сторона позивача, потерпілому ОСОБА_2 , що є власником транспортного засобу «HYUNDAI» д.н.з.« НОМЕР_3 », здійснено регламентну виплату на відшкодування збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 44 277,57 гривень.
Відповідно до частини 1 статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відносно учасника ДТП ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ААД № 621358 від 26 березня 2024 року проте рішення про його винуватість у вчиненні ДТП прийнято не було. Відносно інших учасників ДТП, питання про притягнення до адміністративної відповідальності не ініціювалось. 
Постановою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2024 року у справі ЄУН №336/3370/24 Провадження №3/336/2563/24, що набрала законної сили 11 жовтня 2024 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП – закрите у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. 
Як вбачається із тексту постанови, у справі проведена судова інженерно-транспортна експертиза, і після надходження до суду висновку експерта №СЕ-19/108-24/12555-ІТ від 06 вересня 2024 року, суддя вказав, що під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, вина особи не встановлюється, оскільки поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, що не передбачено ст. 247 КУпАП, та призведе до порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є виключно постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. 
За таких обставин, встановлення винуватості відповідача ОСОБА_1 у вчиненні ДТП (причинно-наслідковий зв`язок між його діями, в тому числі, щодо порушень Правил дорожнього руху і спричиненням шкоди) повинно бути доведено в порядку цивільного судочинства, під час розгляду справи про стягнення суми сплаченого потерпілому майнового відшкодування.
Як було встановлено, зіткнення транспортних засобів «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » і «HUYNDAY Sonata» д.н.з. « НОМЕР_4 » охоплювало не всю подію ДТП. 
Так 26 березня 2024 року о 07:45 годині по вул. Іванова, 2б у м. Запоріжжя, відбулось зіткнення транспортного засобу «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » під керуванням ОСОБА_1 і транспортного засобу «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » під керуванням ОСОБА_3 , після чого транспортний засіб «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » під керуванням ОСОБА_1 продовжив рух та скоїв з транспортним засобом «HUYNDAY Sonata» д.н.з. « НОМЕР_4 » під керуванням водія ОСОБА_2 та з транспортним засобом «DAEWOO Lanos» д.н.з. « НОМЕР_7 » під керуванням водія ОСОБА_4 , внаслідок чого транспортний засіб «DAEWOO Lanos» д.н.з. « НОМЕР_8 » продовжив неконтрольований рух та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Volkswagen Golf» д.н.з. « НОМЕР_9 » під керуванням водія ОСОБА_5 . 
Вищевказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
В рамках справи ЄУН №336/3370/24 проведено судову інженерно-транспортну експертизу, та з висновку експерта №СЕ-19/108-24/12555-ІТ від 06 вересня 2024 року вбачається (пункт 1), що у ситуації, яка передувала первісному зіткненню, водії транспортних засобів повинні були діяти:
– ОСОБА_1 згідно вимогам п.10.1, п.10.3, п.12.4, п.12.9«б» Правил дорожнього руху;
– ОСОБА_3 згідно вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху. 
Відповіді на інші поставлені судом питання (2. Чи мав водій автомобіля ЗАЗ 1102 Таврія д.н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_1 в цій дорожній ситуації технічну можливість запобігти зіткнення з автомобілем МАН д.н.з. НОМЕР_10 під керуванням водія ОСОБА_3 .? 3.Чи мав водії автомобіля ЗАЗ 1102 Таврія д.н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_1 в цій дорожній ситуації технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем HUYNDAY Sonata НОМЕР_4 , а також водій ОСОБА_5 , який за згадуваних вище обставин керував автомобілем Volkswagen Golf НОМЕР_9 та автомобілем МАН д.н.з. НОМЕР_10 після контакту з автомобілем МАН д.н.з. НОМЕР_10 внаслідок його руху в некерованому стані(боковий занос вліво)?) експерт згідно пунктів 2 і 3, надати не зміг, посилаючись на недостатність для цього необхідних вихідних даних. 
У проведенні у справі ЄУН №336/3370/24 повторної комплексної судової інженерно-транспортної експертизи та експертизи матеріалів відеозапису та фото, суддя відмовив, пославшись, що питання, запропоновані захисником Баришніковим А.Г. на вирішення експерта, не є предметом доказування у даній справі. 
Момент ДТП попав на відеозапис камер зовнішнього спостереження по вул. Іванова в р-ні буд.2б, з покадрового відтворення якого вбачається, що транспортні засоби «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » і «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » рухаються паралельно з майже однаковою швидкістю. Явна зміна напрямку руху автомобіля «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » зафіксована не була. З третьої по четверту секунду відеозапису, транспортний засіб «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » починає незначне підвищення швидкості відносно «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 », та відбувається зіткнення правої передньої частини «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » і бокової лівої задньої частини автомобіля «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 », від чого останній розвертається вліво, та своєю передньою частиною контактує з автомобілями, що знаходились зліва від «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 ».
Отже, беззаперечної винуватості у вчинення ДТП саме водія транспортного засобу «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » ОСОБА_1 , в ході судового розгляду встановлено не було. 
Надані суду докази не надають можливості встановити причинно наслідковий зв`язок між заподіяною шкодою і діями, або водія ОСОБА_1 , або водія ОСОБА_3 , або спільними діями водіїв ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .
З`ясування цього питання за наявними у справі доказами, можливе лише шляхом застосування спеціальних знань і потребує експертного дослідження, в ході якого необхідно проаналізувавши характер пошкоджень місць контакту транспортних засобів (в тому числі їх світлини), версії обох водіїв, відеозапис зіткнення.
При цьому, у справі не заявлялось відповідне клопотання. Сторона позивача посилається на доведеність винуватості ОСОБА_1 у заподіянні шкоди відповідно до постанови судді від 30 вересня 2024 року у справі ЄУН №336/3370/24.
Як вже зазначалось раніше, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Отже в ході судового розгляду не було доведено винуватість у вчиненні ДТП виключно водія транспортного засобу «ЗАЗ 1102» д.н.з. « НОМЕР_6 » ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За змістом ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
За загальним принципом, відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Разом з тим винна особа – володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Страхове відшкодування – це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч.16 ст. 9 Закону України «Про страхування»).
Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (п.3 ч.1 ст. 988 ЦК України).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
При настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).
Одночасно, за положеннями ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21) зазначено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови – винною особою.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18), ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (п. 59), від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18), неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні.
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №641/10491/15-ц (провадження №61-12709св21).
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону).
Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц та постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №207/3222/16-ц, від 26.10.2022 у справі №645/6088/18.
З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » під керуванням ОСОБА_3 був застрахований Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО». 
До початку розгляду справи по суті, представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Баришніковим А.Г. заявлено клопотання про залучення ПрАТ «СК «ВУСО» до участі у справі в якості співвідповідача, однак у зв`язку із запереченням проти такого клопотання представника позивача – адвоката Сечко С.В., 13 листопада 2025 року у залученні співвідповідача було відмовлено.
Ухвалою суду від 29 січня 2026 року ПрАТ «СК «ВУСО» залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.
Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України).
Після спливу строків, зазначених у ч. 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку (ч. 3, 4 ст. 51 ЦПК України).
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п. 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п. 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п. 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п. 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п. 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п. 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п. 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п. 63).
В свою чергу позивач Моторно (транспортне) страхове бюро України пред`явило позов лише до одного з учасників первісного ДТП, – ОСОБА_1 , не визначивши співвідповідачем страховика другого гіпотетично можливого винуватця ДТП – ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», що повинно відповідати за шкоду, заподіяну водієм транспортного засобу «МАН TGM 13.320» д.н.з. « НОМЕР_5 » Лейко О.М. 
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті перешкоджає вирішенню питання про його права і обов`язки, і є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 20 січня 2021 року у справі №203/2/19, від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, від 27 липня 2021 року у справі №431/1397/20, від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, від 03 серпня 2023 року у справі №759/1587/21.
За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати стороні позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 гривень відшкодуванню не підлягають. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідач ОСОБА_1 і представник відповідача – адвокат Баришніков А.Г. подали заяву про розподіл судових витрат сторони відповідача в сумі 20000 гривень. 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача суду надано: копію Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.08.2025 року, Додаток №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги, акт здачі-приймання правової допомоги від 21.12.2025, детальний опис робіт (надання правової допомоги) виконаних адвокатом за договором, квитанція про сплату гонорару за правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн., ордер серії АР№1255724 про надання правничої допомоги
В той же час, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як зазначено Верховним Судом в постанові від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Представник позивача у додаткових поясненнях по справі надав заперечення щодо заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Зазначив, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Оскільки, в детальному описі виконаних робіт адвокатом, визначення витраченого адвокатом часу на відповідні види робіт є завищеними, що ставить під сумнів розмір таких витрат, їх обґрунтованість до предмета спору. Відтак, слід критично оцінювати перелічені в акті від 28.03.2025 року надані адвокатом послуги. Просить відмовити задоволенні клопотання сторони відповідача про розподіл судових витрат в повному обсязі.
Суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача та представника третьої особи про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи тривалість і кількість судових засідань, в яких приймав учать представник позивача, кількість сторін та третіх осіб по справі, а також їх представників, кількість поданих до суду клопотань, більшість з яких підлягала задоволенню та додаткових пояснень, з наданими доказами, вважає, що заявлена стороною відповідача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 гривень є співрозмірною у даній справі, відповідає як критерію реальності понесення адвокатських витрат, так і критерію розумної необхідності таких витрат.
Такий висновок суду узгоджується і з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 520/9831/19.
Оцінивши надані суду докази про витрати на професійну правничу допомогу, враховуючи, що у задоволенні позивних вимог позивачу відмовлено в повному обсязі, однак відповідачем у зв`язку із захистом своїх прав понесені фактично витрати, а сума таких витрат є обґрунтованою, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі фактично понесеним та підтвердженим відповідачем витратам.
Крім того, представник ПрАТ «СК «ВУСО» Шилін В.А., яке у справі мало статус третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача, підтримував заявлені позовні вимоги і просив задовольнити позов в повному обсязі, у зв`язку з чим судові витрати такої особи на правничу допомогу в розмірі 20000 гривень, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, керуючись принципом ч.ч.1, 12 ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. Підстав для вирішення питання про зменшення їх розміру не вбачається, оскільки судом було відмовлено у їх відшкодуванні. 
Керуючись ст.ст. 89, 141, 229, 247, 263, 264, 280, 354 ЦПК України, суд –

У Х В А Л И В :

Відмовити повністю в задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України (ЄДРПОУ 21647131, адреса: м. Київ, Русанівський бульвар, буд.8) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_1 ), треті особи, що не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство «Страхової компанії «ВУСО» (ЄДРПОУ 31650052, адреса: м. Київ, вул. Голосіївська, буд.17), Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України (ЄДРПОУ НОМЕР_12 , АДРЕСА_2 ), про стягнення суми сплаченого майнового відшкодування.
Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (ЄДРПОУ 21647131, адреса: м. Київ, Русанівський бульвар, буд.8) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_1 ), суму понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 гривень (двадцять тисяч гривень 00 коп.).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Д.С. Бредун