Справа № 450/3867/25  Провадження № 2/450/341/26 	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого-судді Мусієвського В.Є.
при секретарі Расяк С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, –
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» звернулась з позовом до відповідача, в якому просила здійснити здійснити поділ нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .
Мотивувала позовні вимоги тим, що 20.06.1992 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.05.2020 року у справі № 450/768/20. За час перебування сторін у шлюбі, вони набули у спільну сумісну власність вказане вище майно, яке згідно свідоцтва про право власності від 29.09.2010 року, виданого Лапаївською сільською радою на підставі рішення виконкому № 69 від 23.09.2010 року, зареєстроване за відповідачем. Пояснила, що після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, а тому вона вимушена звертатись із даним позовом до суду. Враховуючи викладене вище, просила позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою від 01.09.2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків, описаних у такій.
10.09.2025 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву, якою усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою від 10.09.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 11 год. 30 хв. 03.11.2025 року.
Протокольною ухвалою від 03.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою від 21.01.2026 року відкладено розгляд справи у зв`язку із неявкою сторін та поданням 21.01.2026 року позивачем ОСОБА_1 клопотання про відкладення розгляду справи, мотивованого можливістю позасудового врегулювання спору.
В судове засідання 04.03.2026 року не з`явилися усі учасники розгляду справи, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 03.03.2026 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву, згідно мотивів якої позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити, здійснивши розгляд справи у її відсутності. Не заперечила щодо ухвалення заочного рішення у справі.
Зі згоди позивача суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.05.2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 20.06.1992 року Золотковицькою сільською радою Мостиського району Львівської області, актовий запис № 4.
Із відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 29.09.2010 року відповідачу ОСОБА_2 . Лапаївською сільською радою на підставі рішення виконкому № 69 від 23.09.2010 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними (Постанова Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 727/11406/17).
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Так, вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Згідно висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
Стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З врахуванням викладеного, позовні вимоги знайшли своє підтвердження в матеріалах цивільної справи, а тому такі слід задовольнити та визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя, здійснивши його поділ шляхом залишення у власності ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
За ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 12112 грн, від сплати якого на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена позивач.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 42, 48, 81, 82, 89, 106, 133, 137, 139, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, 289 ЦПК України, ст.ст. 11, 325, 365, 368, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд, –
у х в а л и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задовольнити.
Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя.
Залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 12112 грн.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених цим кодексом не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.