ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/718/25 пров. № А/857/16746/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Ксензюк А.Я.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення № 032950011596 від 10.01.2025 щодо відмови в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати призначити їй пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 27.12.2024.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому відповідно до Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII) має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Вказує, що 02.01.2025 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області та рішенням №03295011596 від 10.01.2025 відмовлено їй у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку, визначене статтею 55 Закону №796-ХІІ, оскільки заявник станом на 01.01.1993 проживала/працювала у зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 03 місяці 15 днів, що не дає права на зменшення пенсійного віку на 6 років. Ввважає таке рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку протиправним і таким, що порушує її право на соціальний захист. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 10.01.2025 №032950011596. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 27.12.2024 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту початку навчання 04.08.1988 по 21.06.1993 ОСОБА_1 фактично проживала без реєстрації у період канікул та проходження практики за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності становить 11 місяців 26 днів (загальний період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить – 03 роки 03 місяці 12 днів) , тому ОСОБА_1 яка на момент подання заяви до пенсійного фонду досягла віку 54 роки 06 днів, набула право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років. З урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку, про задоволення позову у спосіб визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 10.01.2024 №032950011596 та зобов`язання відповідача призначити позивачу за заявою від 02.01.2025 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 27.12.2024 (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що станом на дату звернення підтверджено факт роботи станом на 01.01.1993 – 2 роки 03 місяці 15 днів. Вказує, що за доданими документами до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди проживання без реєстрації згідно довідки 18.12.2024 №3746 період з 01.02.1989 по 14.02.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 18.07.1989 по 31.08.1989, з 01.02.1990 по 14.02.1990, з 24.06.1990 по 31.08.1990, з 01.02.1991 по 14.02.1991, з 18.07.1991 по 31.08.1991, з 01.02.1992 по 14.02.1992, з 01.07.1992 по 31.08.1992, з 09.11.1992 по 21.12.1992, вихідні та інші вільні від навчання дні, оскільки будинкова книга, акт обстеження від 17.12.2024 не є підставою для зарахування перечислених періодів, за вказані періоди відсутня інформація про реєстрацію місця проживання особи. Також не зараховано періоди проходження практики згідно довідки від 16.10.2024 № 03-25/03/3328 період з 28.06.1989 по 09.07.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 29.05.1991 по 15.07.1991, з 17.02.1992 по 21.03.1992 та з 09.11.1992 по 21.12.1992, канікули під час навчання у 1988-1993 роки. Таким чином, виходячи з наведеного вище, вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду країни у Львівській області станом на дату звернення із заявою від 02.01.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону № 796 правомірно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 032950011596 від 10.01.2025.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується довідкою Волинської обласної державної адміністрації №2738 від 03.10.2024.
Як зазначено у довідці №3746 від 18.12.2024 виданої виконкомом Маневицької селищної ради ОСОБА_1 дійсно зареєстрована та постійно проживає з 09.02.1973 по 10.08.1988 та з 04.06.1993 по даний час ( згідно акту обстеження від 17.12.2024 без реєстрації проживала: з 01.02.1989 по 14.02.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 18.07.1989 по 31.08.1989; з 01.02.1990 по 14.02.1990, з 24.06.1990 по 31.08.1990; з 01.02.1991 по 14.02.1991; з 18.07.1991 по 31.08.1991; з 01.02.1992 по 14.02.1992; з 01.07.1992 по 31.08.1992, з 09.11.1992 по 21.12.1992 і вихідні та інші вільні від навчання дні) в селищі Маневичі Волинської області, яке відповідно до постанови КМУ від 23.07.1991 року №106 належить до зони гарантованого добровільного відселення. Підставою для видачі вказаної довідки були будинкова книга та акт обстеження від 17.12.2024.
В архівній довідці Волинського національного університету імені Лесі Українки від 16.10.2024 №03-25/03/3328 вказано, що позивач дійсно наказом ректора № 53-С від 04.08.1988 року Луцького державного педагогічного інституту імені Лесі Українки зарахована до складу студентів першого курсу денної форми навчання філологічного факультету на спеціальність «Російська мова і література». Наказом ректора № 33-С від 25.06.1993 року Луцького державного педагогічного інституту імені Лесі Українки та рішенням Державної екзаменаційної комісії ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію вчителя російської мови та літератури і 30.06.1993 року видано диплом спеціаліста встановленого зразка НОМЕР_1 із реєстраційним номером 169, про що свідчить підпис у книзі реєстрації видачі дипломів.
Під час навчання Демчук ( ОСОБА_3 проходила педагогічні практики - професійна практика з 28.06.1989 р. до 09.07.1989 р. в бібліотеці; соціолінгвістична практика з 06.06.1989 р. до 16.07.1989 р. в смт. Маневичі; літня педпрактика з 29.05.1991 р. до 15.07.1991 р. в піонертаборі ім. О.Матросова с. Брище; педагогічна практика з 17.02.1992 р. до 21.03.1992 р. в СШ № 25 м. Луцька; педагогічна практика - з 09.11.1992 р. до 21.12.1992 р. в Маневицькій СШ № 2.
Канікули Демчук ( ОСОБА_3 під час навчання у 1988 - 1993 роках тривали - протягом двох тижнів 1989 року (зимові), два тижні (липня) та один місяць (серпень) 1989 року (літні), протягом двох тижнів 1990 року (зимові), один тиждень (червня) та два місяці (липень, серпень) 1990 року (літні), протягом двох тижнів 1991 року (зимові), два тижні (липня) та один місяць (серпень) 1991 року (літні), протягом двох тижнів 1992 року (зимові), два місяці (липень, серпень) 1992 року (літні), протягом двох тижнів 1993 року (зимові) та 21.06.1993 року виконано навчальний план.
Позивач, згідно з дипломом спеціаліста серії НОМЕР_1 реєстраційний №169 від 30.06.1993 закінчила Луцький державний педагогічний інститут імені Лесі України за спеціальністю «російська мова та світова література» та рішенням Державної екзаменаційної комісії від 21.06.1993 позивачу присвоєно кваліфікацію спеціаліста вчителя російської мови та світової літератури.
Згідно з інформаційним листом Відділу гуманітарної політики та інформаційної діяльності Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області №9 від 17.01.2025 позивачу на її вимогу надано копії наказів Маневицького районного відділу народної освіти, що підтверджують факт проходження соціолінгвістичної та педагогічної практики. А саме - наказ від 01.06.1989 року № ЗО - про призначення ОСОБА_4 на посаду старшої піонервожатої Маневицької СШ №2 для проходження педагогічної практики з 06.06.1989 по 16.07.1989 року; та наказ від 28.10.1992 року №431 про призначення ОСОБА_4 на посаду вчителя російської мови та літератури для проходження педагогічної практики з 09.11.1992 року по 28.12.1992 року.
Позивач 02.01.2025 звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області.
Рішенням відповідача №032950011596 від 10.01.2025 відмовлено у призначенні пенсії за віком. В обґрунтування відмови ГУ ПФУ у Львівській області зазначено, що страховий стаж особи становить 35 років 04 місяці. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу зараховано всі періоди. Однією із обов`язкових умов для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796 є постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. Документами підтверджено факт роботи станом на 01.01.1993 - 02 роки 03 місяці 15 днів. До періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди проживання без реєстрації з 01.02 1989 по 14.02.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 18.07.1989 по 31.08.1989, з 01.02.1990 по 14.02.1990, з 24.06.1990 по 31.08.1990, з 01.02.1991 по 14.02.1991, з 18.07.1991 по 31.08.1991, з 01.02.1992 по 14.02.1992, з 01.07.1992 по 31.08.1992, з 09.11.1992 по 21.12.1992, вихідні та інші вільні від навчання дні, оскільки будинкова книга, акт обстеження від 17.12.2024 не є підставою для зарахування перечислених періодів. За вказані періоди відсутня інформація про реєстрацію місця проживання особи. Також не зараховано періоди проходження практики з 28.06.1989 по 09.07.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 29.05.1991 по 15.07.1991, з 17.02.1992 по 21.03.1992 та з 09.11.1992 по 21.12.1992, канікули під час навчання у 1988-1993 роки. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату згідно підтверджених документів з 27.12.2030.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 рік.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, встановлені статтею 55 Закону №796-ХІІ. Згідно з частиною третьою цієї статті призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і цього Закону.
За приписами частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (пункт 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ). Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналіз вказаних правових дає підстави для висновку, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи до 01 січня 1993 року (у зоні гарантованого добровільного відселення - протягом трьох років). Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.
Таким чином, період проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року.
Верховний Суд у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23, від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23 вказав, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі мінами), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).
Пунктом 2.22 розділу II Порядку №22-1 установлено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).
Частиною першою статті 15 Закону №796-ХІІ визначено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. Також частиною третьою статті 65 Закону №796-XII передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до довідки Волинської обласної державної адміністрації №2738 від 03.10.2024 ОСОБА_1 належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
У цій справі правомірність видачі позивачу відповідного посвідчення (довідки) не є предметом спору. Посвідчення (довідка) потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.
Однак відповідно до приписів підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII. Вказане відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23.
Із матеріалів справи слідує, що підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку згідно з рішенням ГУ ПФУ у Львівській області №032950011596 від 10.01.2025 є непідтвердження права на зменшення пенсійного віку, оскільки позивач фактично прожила на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше трьох років у зв`язку з наступними обставинами: за доданими документами до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди проживання без реєстрації згідно довідки 18.12.2024 №3746 період з 01.02.1989 по 14.02.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 18.07.1989 по 31.08.1989, з 01.02.1990 по 14.02.1990, з 24.06.1990 по 31.08.1990, з 01.02.1991 по 14.02.1991, з 18.07.1991 по 31.08.1991, з 01.02.1992 по 14.02.1992,3 01.07.1992 по 31.08.1992, з 09.11.1992 по 21.12.1992, вихідні та інші вільні від навчання дні, оскільки будинкова книга, акт обстеження від 17.12.2024 не є підставою для зарахування перечислених періодів. За вказані періоди відсутня інформація про реєстрацію місця проживання особи. Також не зараховано періоди проходження практики згідно довідки від 16.10.2024 № 03-25/03/3328 період з 28.06.1989 по 09.07.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 29.05.1991 по 15.07.1991, з 17.02.1992 по 21.03.1992 та з 09.11.1992 по 21.12.1992, та канікули під час навчання у 1988-1993 роки.
Отже, визначальним питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII. Важливим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення в цілях призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку засвідчують документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування, зокрема, довідка, видана на підставі офіційно підтверджених та достовірних відомостей.
Як підтверджується довідкою № 3746 від 18.12.2024 виданої виконкомом Маневицької селищної ради ОСОБА_1 дійсно зареєстрована та постійно проживає з 09.02.1973 по 10.08.1988 та з 04.06.1993 по даний час ( згідно акту обстеження від 17.12.2024 без реєстрації проживала: з 01.02.1989 по 14.02.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 18.07.1989 по 31.08.1989; з 01.02.1990 по 14.02.1990, з 24.06.1990 по 31.08.1990; з 01.02.1991 по 14.02.1991; з 18.07.1991 по 31.08.1991; з 01.02.1992 по 14.02.1992; з 01.07.1992 по 31.08.1992, з 09.11.1992 по 21.12.1992 і вихідні та інші вільні від навчання дні) в селищі Маневичі Волинської області, яке відповідно до постанови КМУ від 23.07.1991 року №106 належить до зони гарантованого добровільного відселення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» селище Маневичі Камінь-Каширського району (колишній Маневицький район) Волинської області включено в перелік населених пунктів, що зазнало радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, факт постійного проживання позивача в населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 є підставою для застосування початкової величини зменшення пенсійного віку на 3 роки, що підтверджено довідкою №3746 від 18.12.2024 виданої виконкомом Маневицької селищної ради. 
Щодо незарахування періодів проходження практики згідно довідки від 16.10.2024 № 03-25/03/3328 з 28.06.1989 по 09.07.1989, з 06.06.1989 по 16.07.1989, з 29.05.1991 по 15.07.1991, з 17.02.1992 по 21.03.1992 та з 09.11.1992 по 21.12.1992, та канікули під час навчання у 1988-1993 роки, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Як зазначено в архівній довідці №03-25/03/3328 від 16.10.2024 під час навчання Демчук ( ОСОБА_3 проходила педагогічні практики - професійна практика з 28.06.1989 р. до 09.07.1989 р. в бібліотеці; соціолінгвістична практика з 06.06.1989 р. до 16.07.1989 р. в смт. Маневичі; літня педпрактика з 29.05.1991 р. до 15.07.1991 р. в піонертаборі ім. О.Матросова с. Брище; педагогічна практика з 17.02.1992 р. до 21.03.1992 р. в СШ № 25 м. Луцька; педагогічна практика - з 09.11.1992 р. до 21.12.1992 р. в Маневицькій СШ № 2.
У зв`язку з тим, що Луцький державний педагогічний інститут імені Лесі Українки знаходиться в місті Луцьк Волинської області, а піонертабір ім. О.Матросова в селі Брище Луцького району Волинської області, що відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою кабінету міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106, не відносяться до зон радіоактивного забруднення. Тому відповідні періоди проходження практики (28.06.1989 р. до 09.07.1989 р, з 29.05.1991 р. до 15.07.1991 р., з 17.02.1992 р. до 21.03.1992 р.) не підлягають до зарахування в період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.
Період проходження соціолінгвістичної практики з 06.06.1989 р. до 16.07.1989 р. в селищі Маневичі Волинської області та педагогічної практики - з 09.11.1992 р. до 21.12.1992 р. в Маневицькій СШ № 2 підлягають до зарахування, оскільки селище Маневичі відноситься до зони радіоактивного забруднення.
Крім того, позивач згідно з дипломом спеціаліста серії НОМЕР_1 реєстраційний №169 від 30.06.1993 закінчила Луцький державний педагогічний інститут імені Лесі України за спеціальністю «російська мова та світова література» та рішенням Державної екзаменаційної комісії від 21.06.1993 позивачу присвоєно кваліфікацію спеціаліста вчителя російської мови та світової літератури.
При цьому колегія суддів зазначає, що диплом про навчання не є документом, який підтверджує факт постійного проживання на тій чи іншій території.
Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що ГУ ПФУ у Львівській області не враховано, що у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки навчання переривалося на період канікул та практики, про що свідчить архівна довідка від 16.10.2024 за №03-25/03/3328, що давало можливість за наявності прямого транспортного сполучення добиратися рейсовим пасажирським транспортом з місця проживання та реєстрації позивача до місця навчання.
Таким чином, беручи до уваги той факт, що до позивача застосовується початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки, а також те, що з моменту початку навчання 04.08.1988 по 21.06.1993 ОСОБА_1 фактично проживала без реєстрації у період канікул та проходження практики за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності становить 11 місяців 26 днів (загальний період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить – 03 роки 03 місяці 12 днів), ОСОБА_1 яка на момент подання заяви до пенсійного фонду досягла віку 54 роки 06 днів, набула право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років.
Отже, висновки відповідача про відсутність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років є безпідставними.
При цьому у спірному рішенні від 10.01.2025 №032950011596 вказано про наявність у позивача 35 років 04 місяці страхового стажу, тобто умова щодо страхового стажу відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, виконується.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 10.01.2025 №032950011596 позивачу безпідставно відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, а тому його слід визнати протиправним та скасувати.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади – суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є саме ГУ ПФУ у Львівській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву ОСОБА_1 про призначенні пенсії та прийняв рішення про відмову.
Водночас відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Враховуючи досягнення позивачем віку 54 роки 26.12.2024 та її звернення із заявою про призначення пенсії 02.01.2025, право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону №796-ХІІ та приписів статті 45 Закону №1058-IV у позивача виникло з 27.12.2024 (тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку). 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що слід зобов`язати відповідача призначити позивачу за заявою від 02.01.2025 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 27.12.2024 (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку).
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 140/718/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Л. Я. Гудим