ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20792/23	Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І. 	
Провадження № 22-ц/817/285/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участю секретаря — Хоміцької С.О.,
представника апелянта — Пньова П.О.,
представника скаржника — ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/20792/23 за апеляційною скаргою Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року, постановлену суддею Якімцем Т.І., повний текст якої складено 16 грудня 2025 року, у справі за скаргою ОСОБА_2 , боржник – Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, суб`єкт оскарження – Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання неправомірною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Тернопільського відділу ДВС Кацан А.Б. від 24 червня 2025 року про закінчення виконавчого провадження №75499112, де боржником є Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка (далі – ТНПУ ім.В.Гнатюка, Університет). 
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року у справі №607/20792/23 задоволено позов ОСОБА_3 та скасовано наказ ТНПУ ім.В.Гнатюка №357-к/тр від 31 серпня 2023 року про звільнення ОСОБА_3 , поновлено її на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання з 19 вересня 2023 року, зобов`язано Університет виплатити ОСОБА_3 95517.18 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків і зборів, а також судові витрати: 1073.60 грн – на користь позивачки та 2147.20 грн – у дохід держави.
У скарзі зауважено, що керуючись статями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404), 10 липня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75499112. 18 липня 2024 року Університет видав наказ №345-к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 », в якому зазначено, що вона поновлена на посаді з 19 вересня 2023 року, проте фактично працівника до виконання своїх посадових обов`язків допущено не було, адже її посада взагалі відсутня у штатному розписі та відповідної кафедри не існує, тож це не може вважатися належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі. Незважаючи на численні усні звернення до керівництва, жодних реальних дій щодо її повернення на робоче місце не вжито. 21 жовтня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до ректора Університету з письмовою заявою, в якій вимагала негайного виконання рішення суду та надання можливості повноцінно виконувати посадові обов`язки. Відповідь на зазначену заяву не отримала.
Утім, 24 червня 2025 року, посилаючись на видання наказу №345-к/тр від 18 липня 2024 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі, державний виконавець, керуючись п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону №1404 виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.
Таким чином, на думку скаржника, вказана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кацан Алли Борисівни про закінчення виконавчого провадження № 75499112 від 24 червня 2025 року, якою виконавче провадження на виконання виконавчого листа №607/20792/23, виданого 08 липня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області – закінчено.
Зобов`язано старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кацан Аллу Борисівну у відповідності до ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» поновити порушене право ОСОБА_3 .
Стягнуто з Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ТНПУ ім.В.Гнатюка подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги.
Зокрема зазначає, що виконавче провадження було закінчено правомірно на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду було виконано в повному обсязі.
Вважає, що в рамках виконавчого провадження державним виконавцем було вжито усіх необхідних заходів для примусового виконання судового рішення, оскільки 18 липня 2024 року університетом видано наказ про поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання, визначено кабінет № 65 робочим місцем, встановлено графік роботи, внесено відповідний запис у трудову книжку. У період з 18 липня 2024 року (дата поновлення на роботі) до 30 червня 2025 року ОСОБА_3 отримувала заробітну плату саме як працівник університету – завідувач кафедри української мови та методики її навчання та за цей період закладом вищої освіти їй нараховано та сплачено відповідні страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування для зарахування цього періоду до страхового стажу для отримання права на призначення пенсії (трудової діяльності/трудового пенсійного стажу).
Вважає безпідставними висновки суду про те, що рішення суду в повній мірі не виконане з тих підстав, що в ТНПУ ім.В.Гнатюка відсутня кафедра української мови та методики її навчання, в якій працювала ОСОБА_3 , оскільки згідно рішення вченої ради Університету від 27 червня 2023 року про реорганізацію кафедр факультету філології і журналістики шляхом об`єднання кафедри загального мовознавства і слов`янських мов із кафедрою української мови та методики її навчання й наказу №178 «Про реорганізацію структурних підрозділів університету» від 27 червня 2023 року, ліквідовано кафедру загального мовознавства і слов`янських мов та кафедру української мови та методики її навчання, шляхом об`єднання в новоутворену кафедру. Однак, звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_3 вимог про визнання протиправними і скасування вказаних рішень не заявляла та судом питання незаконності реорганізації кафедри української мови та методики її навчання не вирішувалось.
Таким чином вважає, що ОСОБА_3 не бажала визнання протиправними і скасування рішень та наказів закладу вищої освіти про реорганізацію кафедри української мови та методики її навчання та заявила саме такі позовні вимоги, які направлені на захист її прав.
Тобто, ні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року, ні виконавчий лист, виданий Тернопільським міськрайонним судом, не містять зобов`язання чи вимоги до Університету відновити ліквідовану кафедру української мови та методики її навчання.
Апелянт вважає, що з урахуванням положень статей 447 та 451 ЦПК України суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, явно вийшов за межі наданих йому повноважень та по суті змінив мотивувальну та резолютивну частини рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, тобто ухвалою про скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження по новому вирішив справу, зазначивши про те, що Університет для виконання рішення зобов`язаний відновити кафедру української мови та методики її навчання, хоча такого обов`язку Університету судовим рішенням визначено не було і це є дискреційними повноваженнями закладу вищої освіти, у які суд немає права втручатися.
З огляду на наведене вище, апелянт стверджує, що матеріали виконавчого провадження містять усі докази виконання Університетом резолютивної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року та виданих ним виконавчих листів, а саме наказ про поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання, виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та докази отримання ОСОБА_3 заробітної плати за весь період після поновлення тощо.
Вказує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №501/4019/21-ц та у постанові від 27 квітня 2023 року, справа №460/9512/21, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Також зазначає, що 25 березня 2025 року на засіданні вченої ради Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка за поданням виконуючого обов`язки ректора Університету розглянуто питання «Про створення кафедри української мови та методики її навчання на факультеті філології і журналістики». За результатами розгляду цього питання ухвалено рішення НЕ підтримати створення кафедри української мови та методики її навчання на факультеті філології і журналістики.
Крім того, звертає увагу на те, що Наказом № 297-к/тр від 17 червня 2025 року ОСОБА_3 звільнена з посади завідувача кафедри української мови та методики її навчання з 30 червня 2025 року у зв`язку із закінченням дії строку контракту, тобто трудові відносини між стягувачем та боржником припинились на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Вказаний наказ ОСОБА_3 , відповідно до вимог ч.2 ст.233 КЗпП України, не оскаржувався. Отже, поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання після спливу строку (який є присічним) дії контракту всупереч вимогам ч.6 ст.35 Закону України «Про вищу освіту» є неможливим, а дії посадових осіб Університету, спрямовані на порушення цієї норми, набудуть характеру кримінально-караних діянь.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Кавійчик В.П. просить відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає її законною та обґрунтованою.
Зокрема зазначає, що створення кафедри – не єдиний спосіб виконання судового рішення, оскільки в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2024 року про відмову в задоволенні заяви ТНПУ ім.В.Гнатюка про роз`яснення судового рішення і яка не була ним оскаржена, чітко прописано:
«Поряд з тим, наскільки суду зрозуміло, ТНПУ ім.В.Гнатюка не ліквідований, відповідач не відмовилося від функцій та завдань, які виконувала кафедра української мови та методики її навчання, а виключно передав їх новоствореній кафедрі. При цьому було вирішено скоротити посаду завідувача кафедри української мови та методики її навчання – за наказом ректора ЗВО. Відтак суд не вбачає жодних перепон до виконання рішення суду про поновлення позивачки на посаді, котру вона обіймала, шляхом введення посади до штатного розпису за наказом уповноваженої особи ЗВО. Поряд з тим процедура та хід виконання рішення й сам зміст рішення, котрий може бути роз`яснено судом в порядку ст.271 ЦПК України, у разі, якщо є нечіткості формулювань і двозначні тлумачення, це різні речі. У даному випадку суд приходить до висновку, що саме зміст рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді, котру вона обіймала до звільнення, є достатньо чітким та зрозумілим, і не допускає будь якого двозначного тлумачення змісту рішення, а тому відсутні будь які підстави судового реагування в порядку ст.271 ЦПК України».
Таким чином вважає, що ОСОБА_3 можна було призначити завідувачем кафедри української мови та славістики, що цілком відповідатиме вимогам щодо поновлення позивачки на рівнозначній посаді внаслідок незаконного звільнення, чого відповідачем зроблено не було.
Також зазначає, що видання відповідачем наказу № 27-к/тр від 17 червня 2025 року має правові наслідки, які настали з 30 червня 2025 року, а саме звільнення ОСОБА_3 , однак на час закінчення виконавчого провадження вона все ще була працівником, перебувавши у трудових відносинах з Університетом і до 24 червня 2025 року. За цей час апелянт мав виконати дії, що свідчать про належне поновлення працівника на роботі, чого зроблено не було.
Крім того, посилається на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Піччоні проти Італії» («Piccioni v. Italy»), заява № 42111/14, рішення від 17 липня 2025 року, у пунктах 22-23 якого зазначено: «Що стосується аргументу уряду щодо неможливості restitution in integrum, Суд визнає, що може виникнути ситуація, коли у restitution in integrum виконання судового рішення, що визнає адміністративні акти недійсними, може виявитися об`єктивно неможливим через непереборні фактичні або юридичні перешкоди (див. Costin, § , and 57, і Нікола Сільвестрі, § 62). Однак Суд зазначає, що в цій справі Уряд не надав переконливих пояснень, посилаючись лише на факти, що контракт заявника закінчився, а його посаду займала інша особа. Суд зауважує, що прийняття цього аргументу означатиме дозвіл адміністрації ухилятися від виконання судового рішення, просто посилаючись на подальші зміни щодо позиції, яку раніше займала відповідна особа (див. mutatis mutandis Stefanescu, процитований вище, § 26, та Ioannidou-Mouzaka v. Греція, № 75898/01 , § 28-33, 29 вересня 2005 р.). У світлі вищезазначених міркувань Суд вважає, що тут було порушено статтю 6 §1 Конвенції через невиконання рішення Апеляційного суду від 25 травня 2010 року».
Зазначає, що видавши наказ про поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання, Університет не вчинив жодних дій щодо фактичного допущення її до виконання своїх трудових функцій, як завідувача кафедри, науково-педагогічного працівника, які визначені не лише контрактом, посадовою інструкцією, а й тими, які визначені у локальному Положенні про кафедру, затверджене Вченою радою, протокол №1 від 31 серпня 2018 року, уведеним в дію наказом ректора №216-р від 31 серпня 2018 року.
Згідно з наказом ректора ТНПУ ім.В.Гнатюка від 17 березня 2022 року №60, проректорам, деканам факультетів, завідувачам кафедр, керівникам структурних підрозділів, відповідальним за складання табеля обліку робочого часу наказано забезпечити достовірне табелювання працівників, які виконують свої трудові обов`язки в умовах воєнного стану, своєчасне подання в бухгалтерію достовірних табелів відповідно до дати подачі, а бухгалтерії заробітну плату не нараховувати за умови відсутності табеля обліку робочого часу. За ОСОБА_3 з часу видання наказу №345-к/тр не було закріплено індивідуальний план роботи викладача та не проводилося табелювання часу роботи.
Також вказує, що доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 надавались відпустки, отримувались страхові виплати та виплачувалась заробітна плата у зв`язку із тимчасовою оплачуваною непрацездатністю не підтверджують той факт, що її було поновлено на роботі належно, адже соціальні гарантії не пов`язані із допуском до виконання трудових функцій.
Щодо відрядження ОСОБА_3 із метою науково-дослідної роботи у Львівському національному університеті імені Івана Франка та Львівській національній науковій бібліотеці України імені Василя Стефаника впродовж 06-07 лютого 2025 року та для участі в програмі академічної мобільності викладачів (ІСМ) у межах проекту Erasmus+ до Стамбульського університету (м.Стамбул, Туреччина) впродовж 20-29 червня 2025 року, то ОСОБА_3 вважає, що воно не підтверджує допуску її до навчальної діяльності як викладача.
Звертає увагу на те, що апелянтом не доведено внесення змін щодо введення поновленої посади працівника в штатний розпис, наявність чого є обов`язковою для університету державної форми власності. Необхідність внесення змін у штатний розклад для незаконно звільненого працівника є послідовною правовою позицією Верховного Суду у справах №721/910/19 від 08 вересня 2021 року, №465/6661/16-ц від 08 грудня 2021 року, №521/21828/18 від 02 вересня 2022 року.
Крім того зазначає, що оскільки керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень вирішує питання фінансово-господарської діяльності закладу вищої освіти, затверджує його структуру і штатний розпис, згідно з п.3 ч.2 ст.34 Закону України «Про вищу освіту», то разом із виданням наказу про поновлення ОСОБА_3 із 19 вересня 2024 року мав бути виданий локально-правовий акт університету у формі наказу (розпорядження) щодо зміни штатного розпису Університету на 2024 рік. Проте матеріали справи такого доказу не містять, що свідчить про поновлення працівника поза штатом, поняття якого відсутнє в законодавстві України, і визначається листом Міністерства праці та соціальної політики України №105/13/116-08 від 15 травня 2008 року як фрилансер, вільний працівник (самозайнята особа), працівник, що виконує разове замовлення або тимчасову роботу без зарахування до штату підприємства (компанії).
Вказує, що посилання на неможливість створення структурного підрозділу та зміни штатного розпису, з точки зору їх бюджетного фінансування, посеред бюджетного року до 01 жовтня 2025 року без відповідного погодження із головним розпорядником бюджетних коштів, тобто Міністерством освіти і науки України, не заслуговує на увагу, оскільки це є виключною компетенцією Університету в межах автономії, згідно з п.5 ч.2 ст.32 Закону України «Про вищу освіту», що закріплено і в статуті ТНПУ ім.В.Гнатюка.
В судовому засіданні представник апелянта Пньов П.О. просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав, викладених у ній.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_1 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, оскільки вважає її законною та обґрунтованою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
На думку колегії суддів, оскаржувана ухвала місцевого суду вказаним вище вимогам закону не відповідає.
В судовому засіданні встановлено наступні обставини.
Згідно з витягом з наказу Університету № 119-к/тр від 24 червня 2020 року «Про результати конкурсу» ОСОБА_3 , доцента кафедри української мови та методики її навчання, зараховано за результатами конкурсу на посаду завідувача цієї кафедри з 01 липня 2020 року по 30 червня 2025 року на умовах контракту з окладом за 19-м тарифним розрядом, надбавками (том 2, а.с.84).
24 червня 2020 року Університет уклав контракт з ОСОБА_3 , за яким її прийнято на посаду завідувача кафедри української мови та методики її навчання з 01 липня 2020 року до 30 червня 2025 року (т.1 а.с.61-68, 78-85, т.2 а.с.85-92).
Також 24 червня 2020 року між Університетом та ОСОБА_3 було укладено контракт завідувача кафедри (т.1 а.с.69-73, 86-90, т.2 а.с.93-97).
Згідно наказу №357-к/тр від 31 серпня 2023 року по ТНПУ ім.В.Гнатюка звільнено ОСОБА_3 , завідувача кафедри української мови та методики її навчання, у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України). 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року позов ОСОБА_3 до ТНПУ ім.В.Гнатюка задоволено та:
- скасовано наказ №357-к/тр від 31 серпня 2023 року ТНПУ ім.В.Гнатюка «Про звільнення ОСОБА_3 »;
- поновлено ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання ТНПУ ім.В.Гнатюка з 19 вересня 2023 року;
- стягнуто з ТНПУ ім.В.Гнатюка на користь ОСОБА_3 95517.18 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, з відрахуванням установлених законодавством України податків і зборів, за період з 19 вересня 2023 року по 04 липня 2024 року.
08 липня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на підставі вказаного рішення видано виконавчий лист (т.1 а.с.14, 16, 177).
Постановою старшого державного виконавця Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кацан А.Б. від 10 липня 2024 року відкрито виконавче провадження з виконання даного виконавчого листа (т.1 а.с.10-11, 17).
15 липня 2024 року державний виконавець надіслав до Університету вимогу №117201 про надання належним чином завіреної копії наказу про поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання з 19 вересня 2023 року (т.1 а.с.55, 56).
Відповідно до витягу з наказу Університету №345-к/тр від 18 липня 2024 року ОСОБА_3 поновлено на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання з 19 вересня 2023 року; виплачено середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць, з яким ОСОБА_3 ознайомилася (т1 а.с.19, 58, т.2 а.с.113, 114).
19 липня 2024 року ОСОБА_3 подала керівництву Університету заяву про надання їй щорічної основної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (т.2 а.с.100, 101).
Наказом Університету №81-к/тм від 22 липня 2024 року надано ОСОБА_3 відпустку з 23 липня 2024 року по 16 вересня 2024 року, з яким вона ознайомилась цього ж дня (т.2 а.с.98, 99).
Університет надіслав до Тернопільського відділу ДВС відповідь на вимогу виконавця з витягом з наказу про поновлення на роботі ОСОБА_3 (т.1 а.с.57).
02 жовтня 2024 року ОСОБА_3 подала заяву керівництву Університету про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки із 07 жовтня 2024 року (т.2 а.с.102, 105).
Наказом Університету №109-к/тм від 03 жовтня 2024 року ОСОБА_3 надано відпустку з 07 жовтня 2024 року по 16 жовтня 2024 року, з яким вона ознайомилась 04 жовтня 2024 року (т.2 а.с.103, 104, 106, 107).
21 жовтня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до керівництва Університету із заявою про виконання в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 липня 2024 року у справі №607/20792/23 (т.1 а.с.21, 22, т.3 а.с.14, 15).
05 лютого 2025 року ОСОБА_3 подала заяву керівництву Університету про надання їй дозволу на виїзд до м.Львова з 06 по 07 лютого 2025 року, з метою науково-дослідної роботи (т.2 а.с.165).
Наказом №4 від 05 лютого 2025 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виїзд до м.Львова з 06 по 07 лютого 2025 року, з метою науково-дослідної роботи у Львівському національному університеті імені Івана Франка, Львівській національній науковій бібліотеці України імені В.Стефаника (т.2 а.с.164).
03 березня 2025 року на ім`я керівництва Університету від аспіранта Назарія Хоміцького надійшла заява про здійснення наукового керівництва його дисертаційної роботи ОСОБА_3 (т.2 а.с.170, 171).
Також долучено індивідуальний план роботи ОСОБА_4 (т.2 а.с.172-174).
Крім того, до матеріалів справи долучена кваліфікаційна робота Когут А.В., науковим керівником якої була ОСОБА_3 (т.2 а.с.175-179).
06 березня 2025 року ОСОБА_3 подала заяву керівництву Університету про надання їй відпустки за власний рахунок із 10 березня 2025 року по 07 квітня 2025 року (т.2 а.с.108). 
Наказом №136-к/тм від 07 березня 2025 року ОСОБА_3 надано відпустку з 10 березня 2025 року по 07 квітня 2025 року (т.2 а.с.109).
04 квітня 2025 року ОСОБА_3 подала заяву керівництву Університету про надання їй щорічної відпустки, гарантовану частиною шостою статті 6 Закону України «Про відпустки» тривалістю 56 календарних днів, починаючи з 08 квітня 2025 року (т.2 а.с.110). 
Наказом №31-к/тм від 07 квітня 2025 року ОСОБА_3 надано відпустку з 08 квітня 2025 року по 24 травня 2025 року, з яким вона ознайомилась (т.2 а.с.111, 112).
Згідно з витягом з протоколу №8 засідання Вченої ради Університету від 25 березня 2025 року не підтримано створення кафедри української мови та методики її навчання на факультеті філології і журналістики (т.1 а.с.60).
17 червня 2025 року надійшло запрошення на ім`я ОСОБА_3 від Стамбульського університету (т.2 а.с.168, 169). 
17 червня 2025 року ОСОБА_3 подала заяву керівництву Університету про відрядження її до Стамбульського університету з 20 червня 2025 року по 29 червня 2025 року (т.2 а.с.167). 
Наказом Університету №54 від 18 червня 2025 року ОСОБА_3 відряджено до м.Стамбул (Туреччина), Стамбульський університет, з 20 червня 2025 року по 29 червня 2025 року, для участі в програмі академічної мобільності викладачів (т.2 а.с.166).
У матеріалах справи міститься штатний розпис Університету на 2025 рік, а також архівні відомості щодо нарахування ОСОБА_3 заробітної плати:
- від 09 квітня 2025 року, за період липень 2024 року – грудень 2024 року; 
- від 09 квітня 2025 року, за період січень 2025 року – квітень 2025 року;
- від 26 березня 2025 року, за період січень 2024 року – грудень 2024 року; 
- від 26 березня 2025 року, за період січень 2025 року – червень 2025 року. 
(т.1 а.с.74-77, т.2 а.с.180-182).
Також у матеріалах справи наявні: 
- Положення про планування та облік роботи науково-педагогічних працівників Університету, затверджене вченою радою університету, протокол № 7 від 23 лютого 2020 року, уведене в дію наказом ректора № 203-р від 23 лютого 2020 року, затверджене вченою радою Університету протоколом № 1 від 03 вересня 2024 року, уведене в дію наказом ректора № 274-р від 03 вересня 2024 року, із змінами, затвердженими, вченою радою університету протоколом № 7 від 17 лютого 2025 року, уведене в дію наказом ректора № 49 від 17 лютого 2025 року (т.1 а.с.107-121); 
- Положення про організацію освітнього процесу Університету, затверджене вченою радою Університету протоколом № 7 від 03 березня 2015 року, уведеними в дію наказом ректора № 58-р від 03 березня 2015 року, із змінами і доповненнями, затвердженими вченою радою Університету протоколом № 15 від 25 червня 2024 року, уведеними в дію наказом ректора № 201-р від 25 червня 2024 року, із змінами, затвердженими, вченою радою Університету протоколом № 7 від 17 лютого 2025 року, уведене в дію наказом ректора № 49 від 17 лютого 2025 року, із змінами, затвердженими, вченою радою Університету протоколом № 8 від 25 березня 2025 року, уведеними в дію наказом ректора № 94 від 25 березня 2025 року (т.1 а.с.122-154).
Відповідно до довідки Університету № 795/05-40 від 08 липня 2025 року ОСОБА_3 за період з 18 липня 2024 року по 30 червня 2025 року нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 412660.78 грн (т.2 а.с.183).
Боржником долучено до матеріалів справи програму Всеукраїнської наукової конференції «Перехресні стежки та поза ними: розвиток жанрів та стилів у літературі» (присвячена 75-річчю з дня народження професора Миколи Ткачука) від 07 листопада 2024 року, де виступала ОСОБА_3 (т.2 а.с.39-58, т.2 а.с.115-134).
У матеріалах справи також є програма міжнародної наукової конференції «Куди тече українська річка: творчий універсум Уласа Самчука» від 2025 року, де брала участь ОСОБА_3 (т.2 а.с.59-83, т.2 а.с.135-159).
Боржником долучено листки непрацездатності ОСОБА_3 (т.2 а.с.160-163).
Наказом Університету №297-к/тр від 17 червня 2025 року ОСОБА_3 звільнено 30 червня 2025 року, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Надано компенсацію за невикористану відпустку: 4 календарних дні за період з
01 вересня 2024 року по 30 червня 2025 року, з яким вона ознайомлена 01 липня 2025 року (т.2 а.с.184-190).
Постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 75499112 від 24 червня 2025 року, постановленою старшим державним виконавцем Тернопільського відділу ДВС Кацан А.Б., виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 607/20792/23, виданого 08 липня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області – закінчено, на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.12, 13, 176).
17 лютого 2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Кавійчик В.П. звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою в порядку ст.453-1 ЦПК України про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №607/20792/23 в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання Університету з 19 вересня 2023 року (т.1 а.с.23-27).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року вказану заяву задоволено та зобов`язано ТНПУ ім.В.Гнатюка подати до суду звіт про виконання вказаного судового рішення, протягом 30 календарних днів з дня отримання боржником ухвали суду (т.1 а.с.28-36).
14 квітня 2025 року на адресу суду надійшов звіт про виконання судового рішення (т.1 а.с.37-54).
30 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_3 – адвокат Кавійчик В.П., подала заперечення на звіт про виконання судового рішення (т.1 а.с.91-99).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року відмовлено у прийнятті вказаного звіту та застосовано до ТНПУ ім.В.Гнатюка захід процесуального примусу у виді штрафу в розмір 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60560 грн, який стягнуто у дохід держави (т.1 а.с.155-165).
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ТНПУ ім.В.Гнатюка – задоволено частково. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року – скасовано.
Задовольняючи скаргу, місцевий суд виходив з того, що натепер рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання остаточно не виконано. Університетом лише формально видано наказ від 18 липня 2024 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі, але до виконання попередніх обов`язків у повному обсязі її так і не допущено, зміни в штатний розпис не внесено, будь-якої іншої рівнозначної посади не запропоновано. Також суд зазначив, що за відсутності відповідної кафедри, на посаді завідувача якої мала б бути поновлена стягувачка, а також пропозиції щодо зайняття інших рівнозначних посад, факт невиконання рішення суду в частині поновлення на роботі доведений у судовому засіданні.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності – на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 1 ст.18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Згідно з ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно зі ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. У випадку, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян, юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.
Згідно із ч.2 ст.18 цього Закону виконавець зобов`язаний: розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Згідно із ст.26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному ст.63 цього Закону.
Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Поновлення на роботі включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.
Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі належить вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи, фактично допущено до роботи такого працівника та внесено відповідні записи до трудової книжки.
Згідно із п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 липня 2024 року відповідач видав наказ № 345-к/тр, яким поновив позивачку на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання з 19 вересня 2023 року, визначив робоче місце ОСОБА_3 - кабінет № 65 головного корпусу університету, встановив для ОСОБА_3 36-годинний робочий час на тиждень графіком роботи з 09:00 до 17:00 години (з обідньою перервою з 13:00 до 14:00, відділу кадрів забезпечити внесення запису про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_3 , виплатити ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.
Також, ОСОБА_3 , у період з 18 липня 2024 року (дата поновлення на роботі) до 30 червня 2025 року (день закінчення контракту), отримувала заробітну плату саме як працівник університету – завідувач кафедри української мови та методики її навчання та за цей період закладом вищої освіти їй нараховано та сплачено відповідні страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування для зарахування цього періоду до страхового стажу для отримання права на призначення пенсії (трудової діяльності/трудового пенсійного стажу), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки, виданою головним бухгалтером Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 08 липня 2025 року №795/05-40 (т.2 а.с.183).
Крім того, з моменту поновлення на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання ОСОБА_3 брала активну участь у освітній науково-педагогічній діяльності Університету, як у статусі завідувача кафедри української мови та методики її навчання, так і науково-педагогічного працівника, в тому числі була науковим керівником студентів вказаного університету, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами.
Враховуючи наведене вище, доводи скаржниці та обґрунтування суду першої інстанції про те, що університетом лише формально видано наказ від 18 липня 2024 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі, але до виконання попередніх обов`язків у повному обсязі її так і не допущено, не відповідають обставинам справи.
Поряд з цим, у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №721/910/19, від 02 вересня 2022 року у справі №521/21828/18 на які, зокрема, посилається представник ОСОБА_3 у своєму відзиві на апеляційну скаргу, зазначено, що в разі скорочення (виведення зі штатного розпису) посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису – ввести скорочену (виведену) посаду, що і було б належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі.
До такого ж висновку дійшов також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №808/2741/16.
Як встановлено судом вище, ОСОБА_3 поновлено на тій же посаді, з якої її було звільнено - завідувача кафедри української мови та методики її навчання, а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що державним виконавцем безпідставно, чи всупереч вимог Закону винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно з п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 липня 2024 року у справі № 607/20792/23 фактично виконано у повному обсязі згідно з виконавчим документом та у спосіб, передбачений наведеною вище практикою Верховного Суду, а саме — поновлення ОСОБА_3 на тій же посаді.
З урахуванням встановленого, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження відповідає вимогам закону і не підлягає скасуванню.
Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року, ні виконавчий лист, виданий Тернопільським міськрайонним судом, не містять зобов`язання чи вимоги до Університету відновити ліквідовану кафедру української мови та методики її навчання, оскільки такі дії вимагають здійснення адміністративних та розпорядчих функцій, що здійснюється роботодавцем та не входить до повноважень державного виконавця, на що не звернув уваги суд першої інстанції.
Також скаржниця у своїй скарзі не навела жодних аргументів з долученням відповідних доказів того, що невнесення її посади у штатний розпис завадило повноцінно виконувати свої обов`язки на посаді завідувача кафедри української мови та методики її навчання.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення скарги, суд першої інстанції не врахував вказаних вище положень закону та практики Верховного Суду, а тому ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст.374, 376, 379, 381, 382, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка — задовольнити.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року — скасувати.
Постановити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_2 , боржник – Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, суб`єкт оскарження – Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання неправомірною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий 
Судді