ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 квітня 2026 року справа №200/6808/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 р. у справі № 200/6808/25 (головуючий І інстанції Зінченко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ), у якому просив: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 27.09.2020 у розмірі 130 248,08 грн;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 27.09.2020 з урахуванням виплачених сум у розмірі 89 075,43 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року задоволено частково позов, а саме суд: 
Визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 26.08.2020 у розмірі 130 248,08 грн., замість належної до виплати - 134 567,92 грн. 
Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 26.08.2020 з урахуванням виплачених сум у розмірі 4 269,84 грн (чотири тисячі двісті шістдесят дев`ять гривень 84 копійки).
В частині інших позовних вимог,- відмовив.
Позивач, не погодившись з таким рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначено наступне.
Складовими грошового забезпечення ОСОБА_1 , які не мали разового характеру, в лютому 2018 року були: посадовий оклад – 645,00 грн; оклад за військове звання – 45,00 грн; надбавка за вислугу років – 69,00 грн; щомісячна премія – 3225,00 грн; щомісячна грошова винагорода – 2903,85 грн (п. 5 ч. 1 постанови КМУ від 22.09.2010 № 889); винагорода АТО/ООС – 6516,13 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань (ВОВЗ) – 759,00; надбавка за ризик для життя – 96,75 грн. Усього 14 259,73 грн.
Складовими грошового забезпечення ОСОБА_1 , які не мали разового характеру, після підвищення окладів з 01.03.2018 були: посадовий оклад – 2820,00 грн; оклад за військове звання – 740,00 грн; щомісячна грошова винагорода – 48,40 грн (п. 5 ч. 1 постанови КМУ від 22.09.2010 № 889); винагорода АТО/ООС – 6642,86 грн; надбавка за вислугу років – 890,00 грн; премія – 3271,20 грн. Усього 14 412,46 грн.
Підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року відбулось на 152,73 грн (14 412,46 - 14 259,73).
На думку позивача, сума індексації-різниці в березні 2018 року складає 4 310,42 грн (4463,15 – 152,73).
Починаючи з березня 2018 року сума індексації грошового забезпечення, з урахуванням абзаців 3, 4 пункту 5 Порядку № 1078 має виплачуватися у розмірі 4 310,42 грн до моменту наступного підвищення посадового окладу чи до дня звільнення.
Розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з березня 2018 року до вересня 2020 року наведено у додатку 1 до позовної заяви та включає в себе суми поточної індексації та індексації-різниці.
Сума поточної індексації грошового забезпечення з грудня 2015 року до лютого 2018 року складає 85 927,87 грн.
Сума поточної індексації за березень 2018 року – вересень 2020 року дорівнює 3956,53 грн, сума індексації-різниці - 133 191,98 грн.
Згідно до архівних відомостей за 2018-2020 роки військовою частиною НОМЕР_1 з грудня 2018 року до вересня 2020 року нараховувалась і виплачувалась ОСОБА_1 поточна індексація у сумі 3752,87 грн.
Таким чином сума невиплаченої ОСОБА_1 індексації склала 133 395,64 грн ((133 191,98 + 3956,53) - 3752,87).
Разом сума індексації з грудня 2015 року до вересня 2020 року складає 219 323,51 грн (133 395,64 + 85 927,87).
Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення у справі №200/11109/21 від 25.11.2021 виплачено 27.12.2022 індексацію грошового забезпечення у розмірі 130 248,08 грн.
Заборгованість з виплати індексації складає 89 075,43 грн (219 323,51 - 130 248,08).
Інструкція № 73 діяла з 01.01.2016 до 01.03.2018. Тому виплата щомісячної додаткової грошової винагороди проводилась по лютий 2018 року включно. Відповідно до місячного грошового забезпечення за лютий 2018 року входить щомісячна додаткова грошова винагорода, яка виплачувалась відповідно до постанови КМУ від 22.09.2010 №889. В березні 2018 року вона вже не нараховувалась.
Згідно з законодавством до складу місячного грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року входила додаткова грошова винагорода за постановою КМУ №889, виплату якої припинено з 01 березня 2018 року.
Додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, мала постійний характер, а тому вона повинна враховуватися під час обчислення місячного грошового доходу військовослужбовця у цілях визначення суми індексації-різниці.
Суд першої інстанції помилкового виключив зі складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року винагороду ПКМУ № 889 в розмірі 5087,10 грн, а за березень 2018 в розмірі 84,79 грн.
Також, відповідно до архівних відомостей позивачу з червня 2017 року по вересень 2020 року щомісяця виплачувалась винагорода за безпосередню участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (АТО/ООС).
Таким чином, ураховуючи те, що винагорода АТО/ООС є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, то указана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини).
Позивач як військовослужбовець отримував додаткову грошову винагороду за участь в АТО/ООС щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу його грошового забезпечення, що свідчить про її системний характер, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.04.2020 у справі №820/3719/18, від 09.06.2022 у справі №200/11472/20-а.
Таким чином судом першої інстанції зроблено невірний висновок, виключивши зі складу грошового забезпечення позивача за лютий-березень 2018 року винагороду АТО/ООС.
Відповідач, не погодившись з таким рішенням суду, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування скарги зазначено, зокрема, що Військовою частиною НОМЕР_1 після надходження відповідного фінансування в добровільному порядку на виконання вказаного рішення 27.12.2022 здійснено нарахування та виплату Позивачу індексацію грошового забезпечення у загальному розмірі 130298,08 грн., що підтверджується платіжною інструкцією, яка долучена позивачем разом з відповіддю на адвокатський запит.
Позивач, вважаючи, що індексація його грошового забезпечення нарахована та виплачена військовою частиною НОМЕР_1 не в повному обсязі, звернувся до суду з позовною заявою.
Розрахунок індексації грошового забезпечення позивача з моменту зарахування в списки особового складу та на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 16.05.2017 проводився на підставі інформації, яка була надана встановленим порядком з попереднього місця служби.
До моменту зарахування до списків особового складу та на всі види забезпечення 16.05.2017, між Позивачем та Відповідачем не існувало жодних правовідносин, відповідно останній не міг вчиняти протиправних дій чи бездіяльності стосовно ОСОБА_1 в заявлений ним період, а саме з 02.12.2015 по 15.05.2017.
Інформація про суму нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 передана до ІНФОРМАЦІЯ_1 встановленим порядком при вибутті Позивача з метою подальшого зарахування на грошове забезпечення.
У Положенні № 1115/2009 прямо передбачено, що у разі звільнення військовослужбовця зі служби, з ним розраховується та військова частина, з якої його було виключено з грошового забезпечення.
Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у даній справі, так як військова частина НОМЕР_1 не звільняла позивача з військової служби та не здійснювала з ним остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням.
На підставі вищенаведеного, військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у даній справі.
Щодо нарахування індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року до лютого 2018 року, скаржник зазначає, що згідно довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 від 10.09.2025 № 1326, за період з 01.12.2015 по 26.08.2020 йому було нараховано кошти з розрахунку базових місяців для нарахування індексації – січень 2008 року, березень 2018 року. Вказана довідка також містить деталізовану інформацію про розрахунок індексації за вказаний період, який здійснено у відповідності до вимог Порядку № 1078.
Загальна сума нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з врахуванням січня 2008 року як базового місяця складає 85 928,91 грн.
Щодо нарахування індексації-різниці грошового забезпечення за періоди з 01.03.2018 по 20.08.2020, зазначає, що відсутні підстави для визначення конкретної суми індексації грошового забезпечення, що може підлягати виплаті позивачу, оскільки ці питання охоплюються процедурою виконання рішення суду, в разі набрання ним законної сили, та належать до дискреційних повноважень відповідача, який уповноважений здійснювати розрахунок та виплату позивачу індексацію грошового забезпечення, що підтверджує хибність висновків суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони є передчасними та не можуть бути задоволені.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.
Також відповідач посилається на пропуск строків звернення до суду.
Від позивача надійшов відзив на скаргу відповідача в якому просив залишити її без задоволення, задовольнити скаргу позивача.
В обґрунтування зазначено, зокрема, обставини та обґрунтування наведеним у скарзі.
Від відповідача надійшов відзив на скаргу позивача в якому просив залишити її без задоволення, задовольнити скаргу позивача.
В обґрунтування зазначено, зокрема, обставини та обґрунтування наведеним у скарзі.
Від позивача надійшли додаткові пояснення.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що у постановах від 11 листопада 2021 року у справі №240/5760/19, від 14 липня 2021 року у справі №240/12040/19 Верховний Суд досліджував питання врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася позивачу згідно із вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій", і яка втратила чинність у зв`язку з введенням в дію Постановою №704.
Верховним Судом встановлено, що зазначена винагорода носила систематичний, щомісячний характер, належить до додаткових видів грошового забезпечення та відповідно до статті 43 № 2262-ХІІ підлягає врахуванню під час обчислення пенсії позивачу.
При цьому визначальним значенням для врахування видів грошового забезпечення при визначенні розміру доходу позивача у лютому та березні 2018 року для визначення різниці доходу має значення факт виплати у конкретних місяцях складових грошового забезпечення, а не період, за який вони виплачені.
Посилання судів на те, що отримана позивачем у березні 2018 року щомісячна додаткова грошова винагорода була нарахована та виплачена за лютий 2018 року, а отже не входить в грошове забезпечення за березень 2018 року, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що визначальне значення має саме факт виплати зазначеної допомоги в березні 2018 року, а не період, за який вона виплачена.
Якщо грошова додаткова винагорода нарахована за минулий місяць, однак виплачена в поточному місяці, вона повинна враховуватись в доходах за поточний місяць і входити до складу місячного грошового забезпечення в місяці її виплати.
Таким чином судом першої інстанції зроблено невірний висновок, виключивши зі складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року винагороду ПКМУ № 889 в розмірі 2903,85 грн, а за березень 2018 в розмірі 48,40 грн.
Від позивача надійшла заява про стягнення судових витрат.
Від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
Згідно із наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26.08.2020 №472-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Відповідно до архівних відомостей про грошове забезпечення ОСОБА_1 . Військовою частиною НОМЕР_1 з грудня 2018 року по серпень 2020 року включно нарахована та виплачена ОСОБА_1 поточна індексація у сумі 3752,87 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 200/11109/21 задоволено частково позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини № НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_4 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування і невиплати індексації грошового забезпечення за період з 02.12.2015 по 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008, з 01.03.2018 із урахуванням фіксованої індексації; стягнення суми індексації грошового забезпечення за період служби з 02.12.2015 по 27.09.2020 в розмірі 223 250,83 грн.; зобов`язання нарахувати та виплатити середнього заробітку за час затримки розрахунку з 28.09.2020 по день фактичного розрахунку; зобов`язання нарахувати та виплатити суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, а саме судом:
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008, з 01.03.2018 із урахуванням фіксованої індексації.
Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008, з 01.03.2018 із урахуванням фіксованої індексації.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Відповідно до копії платіжного доручення №1860 від 27.12.2022 в/ч НОМЕР_1 сплачено на банківський рахунок ОСОБА_1 130 298,08 грн. В призначенні платежу зазначено – індекс. та компенс. ПДФО у 12.2022 зг ріш. суду №200/11109/21 від 25.11.2021.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Як визначено абзацом 2 частини 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Положеннями статті 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
За правилами статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок № 1078.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 1078 цей акт визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Пункт 10-2 Порядку № 1078 був викладений у новій редакції на підставі Постанови №1013. У цій редакції пункт 10-2 Порядку №1078 застосовувався з 01 грудня 2015 року до 01 квітня 2021 року та передбачав, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
Внаслідок цих змін Порядок №1078 у редакції, що застосовується з 01 грудня 2015 року, не містить поняття «базовий місяць» і передбачає уніфікований механізм визначення індексації у разі підвищення заробітної плати.
Для проведення індексації з 01 грудня 2015 року замість терміну «базовий місяць» використовується поняття «місяць підвищення доходу», яке має інший зміст.
На відміну від правил визначення "базового місяця" (яким вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати) та який визначався у разі, коли збільшувалася заробітна плата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати), "місяцем підвищення доходу" є місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) і визначається він тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). При цьому, за новими правилами зростання зарплати за рахунок інших постійних складових зарплати (без підвищення тарифної ставки чи окладу) не впливає на індексацію та не призводить до зменшення суми індексації.
Термін "підвищення тарифних ставок (окладів)" для працівників бюджетної сфери за змістом запроваджених нововведень застосовується у розумінні підвищення, що здійснюється відповідно до законодавства, а не у розумінні підвищення тарифної ставки (окладу) кожному працівнику індивідуально (зокрема, у зв`язку з призначенням на посаду чи переведенням на іншу посаду), як це було передбачено попереднім механізмом індексації. Тобто за новими правилами місяць підвищення тарифних ставок (окладів) для кожного окремого працівника не визначається індивідуально.
Отже, за новим правилом обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, починаючи з грудня 2015 року, здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.
На підставі пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Із системного тлумачення пункту 5 Порядку №1078 у редакції з 01 грудня 2015 року, висновується, що місяць підвищення доходу - це місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Водночас вилучення терміну «базовий місяць» та запровадження поняття «місяць підвищення доходу» не вплинуло на правило обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Як у «базовому місяці», так і у «місяці підвищення доходу» індекс обчислення споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення цього індексу для проведення подальшої індексації здійснюється наростаючим підсумком із наступного місяця.
Отож, з 01 грудня 2015 року відправною точкою для визначення місяця підвищення доходу позивача та початку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку він займав.
Крім цього, Порядок №1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці». Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної.
Згідно з п.14 Порядку №1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.
Мінсоцполітики в листі від 28.04.2016 № 201/10/1.37-16 надало роз`яснення щодо індексації заробітної плати, яке полягає в наступному: "Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, починаючи з грудня 2015 року, здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник. Враховуючи викладене та наведені у листі дані, для працівника, який працює з лютого 2014 року, обчислення індексу споживчих цін має здійснюватись з місяця підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник. Якщо останнє підвищення окладу за посадою відбулося у квітні 2012 року, то для визначення суми індексації такому працівнику з грудня 2015 року має застосовуватись індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з травня 2012 року".
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності з 01.01.2008 та діяла на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено в тому числі схему посадових окладів.
Як зазначалось, аналіз пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення свідчить про те, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації пов`язується з місяцем підвищенням тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає військовослужбовець.
Із обсягу встановлених у цій справі обставин слідує, що станом на січень 2016 року розмір посадових окладів військовослужбовців визначався Постановою №1294, яка була чинною з 01 січня 2008 року та діяла до 01 березня 2018 року, тобто до набрання чинності Постановою № 704, якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відтак, за умови останнього підвищення військовослужбовцям посадового окладу в січні 2008 року, місяцем для розрахунку індексації грошового забезпечення для цілей застосування Порядку № 1078 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2019 року №1013) є січень 2008 року.
При цьому, збільшення грошового забезпечення не за рахунок зростання тарифної ставки (окладу), а завдяки додатковим видам грошового забезпечення, не дає підстав вважати відповідний місяць базовим для подальшої індексації. 
Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 200/11109/21 визначено право позивача на індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008, з 01.03.2018 із урахуванням фіксованої індексації.
Так відповідно до матеріалів справи, індексація за період з 02.12.2015 по 28.02.2018 складає 85 927,84 грн.
Щодо виплатити індексації грошового забезпечення у фіксованій величині 4089,91 грн. в місяць за період з 01 березня 2018 року, суд зазначає наступне.
Зміна грошового забезпечення військовослужбовців відбулась з 01.03.2018 у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 цієї постанови установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, а також змінено (підвищено) розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням відповідних категорій військовослужбовців.
03 листопада 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 28.10.2020 року № 1038, якою внесено зміни до постанови № 704. Згідно з вказаною постановою затверджено з 01 жовтня 2020 року нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу, а також нові схеми тарифних розрядів та тарифних коефіцієнтів, тобто відбулось наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців, які діяли з березня 2018 року.
Отже, березень 2018 року є місяцем підвищення тарифних ставок (посадових окладів), а тому, відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, березень 2018 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців з 01 березня 2018 року.
При цьому, аналіз пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення свідчить про те, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації пов`язується з місяцем підвищенням тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає військовослужбовець.
Згідно з абзацами 4-5 пункту 5 Порядку №1078 якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Відповідно до абзацу 1 пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Таким чином, враховуючи те, що підвищення посадового окладу позивача з березня 2018 року відбулося у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України 30 серпня 2017 року постанови № 704, якими змінено (підвищено) розміри окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням відповідних категорій військовослужбовців саме березень 2018 року в контексті застосування у спірних правовідносинах норми абзацу 1 пункту 5 Порядку № 1078 є місяцем підвищення доходів позивача (базовим місяцем), а тому значення індексу споживчих цін у цьому місяці приймається за 1 або 100 відсотків.
Згідно із абзацом 2 пункту 5 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%.
Разом з тим, у контексті спірних правовідносин необхідно звернути увагу на те, що питання виплати суми індексації у місяці підвищення грошових доходів, а також виплати визначеної суми індексації до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовано абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.
Відповідно до абзаців 3-6 пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.
Аналізуючи вищевказані положення спеціального підзаконного нормативно-правового акта, суд вважає за необхідне зазначити, що підвищення посадового окладу у певному місяці не тягне за собою безумовне припинення виплати індексації у подальших періодах.
Порядок № 1078 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2018 № 141, яка набула чинності 15.03.2018), не пов`язує проведення нарахування індексації доходів громадян із визначенням базового місяця. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 380/1513/20, від 28 вересня 2022 року у справі № 400/1119/21.
При цьому, для правовідносин, пов`язаних з нарахуванням індексації, визначальним є також факт підвищення саме грошового доходу, а не лише тарифних ставок (окладів). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі № 380/11404/21, від 28 вересня 2022 року у справі № 400/1119/21.
У даному випадку, суб`єкту владних повноважень необхідно вираховувати розмір підвищення доходу і визначати різницю між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідної особи.
Тобто, для вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) необхідно враховувати дві складові: розмір підвищення грошового доходу особи та суму індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу і встановлювати, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу особи суму індексації, що склалася у місяці його підвищення. 
Якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу, то індексація не нараховується; якщо ж розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. При цьому, до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 Порядку № 1078.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) покладається безпосередньо на роботодавця.
Отже, для вирішення заявлених позовних вимог позивача має значення розмір індексації грошових доходів, який обчислюється з урахуванням базового місяця та міг би бути виплачений останньому у лютому та березні 2018 року.
Для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, ураховуючи спосіб застосований Верховним Судом у справі №400/3826/21, потрібно установити:
- розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А) (визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року);
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку №1078).
- суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б) (визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку №1078));
- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21, від 29 березня 2023 року у справі №380/5493/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 420/11424/21, від 20 квітня 2023 року у справі № 320/8554/21, від 11 травня 2023 року у справі № 260/6386/21, від 31 січня 2024 року у справі № 320/12968/21, від 05 лютого 2024 року у справі № 360/383/23 із подібними правовідносинами. 
Колегія суддів дійшла до висновку про те, що вирішення питання щодо визначення місяця підвищення тарифної ставки (окладу) для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за спірний період сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивача. 
Указаний висновок відповідає правовій позиції і підходу, які застосував Верховний Суд у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 580/3335/21.
При цьому, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, відповідно до якого, щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, яка не має разового характеру, що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17, постанові Верховного Суду від 26.01.2022 по справі № 520/8887/2020.
Крім цього, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 7 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
Згідно із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21, для належного та ефективного захисту прав та інтересів позивача судам необхідно було перевірити обґрунтованість нарахованих позивачем сум індексації, розрахувати їх і, відповідно, у судовому рішенні вказати конкретні суми (індексації грошового забезпечення), на які позивач має право та які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити.
У цій постанові Верховний Суд зазначив, що застосований судами спосіб захисту не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини та не забезпечує ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, оскільки суди попередніх інстанцій в ухвалених рішеннях не розрахували та не визначили конкретних сум індексації грошового забезпечення які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити позивачу, не перевірили розраховану позивачем суму індексації.
При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій (втратила чинність 01 березня 2018 року) було установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям, зокрема, військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. 
Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка була передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, про що неодноразово висловлювався Верховний суд в постановах від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, від 29.11.2019 у справі № 822/112/18. 
При цьому, зі змісту постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер, отже вона враховується при розрахунку індексації.
Також, нарахована до виплати позивачу у лютому 2018 року щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача за січень 2018 року. В свою чергу, нарахована позивачу до виплати у березні 2018 року щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року.
Таким чином, нарахована відповідачем до виплати позивачу в лютому 2018 року щомісячна додаткова винагорода у розмірі 2903,85 грн входить до складу грошового забезпечення позивача за січень 2018 року, тоді як нарахована позивачу до виплати у березні 2018 року щомісячна додаткова винагорода у розмірі 48,40 грн, у свою чергу, входить до складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року.
Так, посилання позивача на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11 листопада 2021 року у справі №240/5760/19 та від 14 липня 2021 року у справі №240/12040/19, судом відхиляються, оскільки в указаній справі спірні правовідносини склались з приводу неврахування при обчисленні пенсії позивача додаткових видів грошового забезпечення, а саме: допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди. Колегія суддів в указаній справі дійшла висновку, що додаткові виплати з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески включаються до складу грошового забезпечення та враховуються при обчисленні розміру пенсії.
Відтак, висновки Верховного Суду в указаних справах було сформовано крізь призму застосування Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII у взаємозв`язку із постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889.
Зокрема, з огляду на те, що позивачі в указаних справах проходили службу у структурних підрозділах, що не входять до складу Державної прикордонної служби України, спірні правовідносини у наведених скаржником справах не регулювались та не могли регулюватися положеннями пункт 6 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 02 лютого 2016 року №73.
Поряд із цим, дослідженням змісту оскаржуваних рішень у цій справі встановлено, що судами попередніх інстанцій при постановленні рішень було ураховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889.
Таким чином, посилання скаржника на застосування указаних норм без врахування висновків Верховного Суду у викладених у постановах від 11 листопада 2021 року у справі №240/5760/19 та від 14 липня 2021 року у справі №240/12040/19, є безпідставним.
Аналогічна за змістом правова позиція була наведена Верховним Судом в ухвалі від 16 березня 2026 року справа №200/6589/25.
Винагорода за безпосередню участь в ООС(АТО) є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира.
За таких обставин, винагорода за безпосередню за участь в ООС(АТО) не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих військовослужбовців, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим така винагорода не враховуються при порівнянні розміру грошового забезпечення позивача в лютому і березні 2018 року.
Аналогічна за змістом правова позиція була наведена Верховним Судом у постанові від 10.05.2023 року у справі № 240/6857/20.
Як зазначалось, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 200/11109/21 визначено право позивача на індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008, з 01.03.2018 із урахуванням фіксованої індексації.
Згідно з архівними відомостями - у лютому 2018 року позивачу були нараховані, зокрема: посадовий оклад – 645,00 грн; оклад за військове звання – 45,00 грн; надбавка за вислугу років – 69,00 грн; щомісячна премія – 3225,00 грн; винагорода ПКМУ № 889 – 2903,85 грн; винагорода АТО/ООС – 6516,13 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань (ВОВЗ) – 759,00; надбавка за ризик для життя – 96,75 грн; винагорода за бойове чергування – 32,25 грн.
У березні 2018 року позивачу були нараховані, зокрема: посадовий оклад – 2820,00 грн; оклад за військове звання – 740,00 грн; винагорода ПКМУ № 889 – 48,40 грн; винагорода АТО/ООС – 6642,86 грн; надбавка за вислугу років – 890,00 грн; премія – 3271,20 грн.
Отже, розмір грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року склав 4888,15 грн (із врахуванням додаткової винагороди у розмірі 48,40 грн (яка була нарахована позивачу в березні 2018 року за лютий 2018 року) та без урахування винагороди за бойове чергування у розмірі 32,25 грн і винагороди за участь в АТО/ООС у розмірі 6516,13 грн).
Розмір грошового забезпечення позивача за березень 2018 року склав 7721,20 грн (без урахування додаткової винагороди у розмірі 48,40 грн (яка входить до складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року), винагороди за участь в АТО/ООС у розмірі 6642,86 грн).
Таким чином, розмір підвищення доходу позивача у березні 2018 року (А) склав: 7721,20 грн – 4888,15 грн = 2833,05 грн.
Сума можливої індексації грошового забезпечення у березні 2018 року (Б) відповідно до абзацу 5 пункту 4 Порядку № 1078 у такому разі склала: 1762,00 грн х 253,30% = 4463,15 грн.
Таким чином, на підставі абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078 сума належної позивачу індексації-різниці складає: 4463,15 грн – 2833,05 грн = 1630,10 грн. на місяць.
Індексація-різниця за період з 01.03.2018 по 31.07.2020 становить: 1630,10 грн х 29 місяців = 47272,90 грн.
Отже, індексація-різниця за період з 01.08.2020 по 26.08.2020: 1630,10 / 31 день) х 26 днів = 1367,18 грн.
З огляду на викладене, сума індексації-різниці за період з 01.03.2018 по 26.08. року становить 48 640,08 грн (47272,90 грн + 1367,18 грн).
Загальна сума індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02.12.2015 по 01.03.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008, з 01.03.2018 із урахуванням фіксованої індексації становить 134 567,92 грн (48 640,08 грн +85927,84 грн).
Відповідачем виплачено 130 298,08 грн.
Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, сума індексації, яка підлягає стягненню становить 4269,84 грн (134 567,92 грн- 130 298,08 грн).
З огляду на встановлені судом обставини, докази та наведені норми права, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та з додержання норм матеріального права правильно задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Щодо пропуску строку звернення до суду з позовом, суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин та звільнення позивача, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України, не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 у подібних правовідносинах дійшов до висновку, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року справа № 380/17776/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, 03 серпня 2023 року справа № 280/6779/22.
З огляду на вказане, оскільки спірні правовідносини виникли на час дії статті 233 КЗпП України в редакції до 19 липня 2022 року, позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року по справі № 280/6779/22, від 02 серпня 2023 року справа № 380/17776/22.
Щодо посилання скаржника на те, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у даній справі, колегія суддів зазначає, що вказане спростовується обставинами встановленими у справі № 200/11109/21.
Щодо заяви позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).
Частина 4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат. Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21 також зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
У заяві позивач зазначає, що розрахунок судових витрат, які поніс позивач у зв`язку із розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції включає витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано: акт наданих послуг б/н до Договору від 13.08.2025 № 3/25 від 10.03.26; додаткову угоду б/н до Договору від 13.08.2025 № 3/25 від 06.01.26; Договір від 13.08.2025 № 3/25; платіжну інструкцію на суму 10000 грн.
З акту наданих послуг б/н до Договору від 13.08.2025 № 3/25 від 10.03.26 убачається, що адвокатом надані послуги : ознайомлення з судовою практикою Верховного суду з предмету оскарження – 1000 грн; складання та направлення апеляційної скарги у справі – 5000 грн; складання та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу – 2000 грн; складання та направлення до суду додаткових пояснень – 2000 грн. Усього – 10000 грн.
Від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що заявлені витрати на правничу допомогу не підлягають задоволенню в силу статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки витрати на правничу допомогу підлягають стягненню лише у разі задоволення адміністративного позову. Заявлені витрати на правничу допомогу є необґрунтованими та не співмірними із складністю справи та наданими адвокатом послугами, часом, витраченим на виконання цих послуг, обсягом цих послуг та значенням справи для сторони.
Суд зазначає, що відповідач не спростовував та не спростовує надання правничої допомоги, при цьому, відповідач фактично наполягає на відмові у стягненні судових витрат, що за наявністю наданої правничої допомоги не передбачено чинним процесуальним законодавством. 
Вирішуючи питання щодо витрат на правничу допомогу колегія суддів виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, враховує, що доводи апеляційної скарги позивача в частині відмовлених позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, дана справа є типовою, тому розмір витрат на оплату послуг адвоката підлягають зменшенню.
Отже, сума підтверджених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, згідно вищевказаним доказам та виходячи з співмірності цих витрат, складає - 4500 грн.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 р. у справі № 200/6808/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 р. у справі № 200/6808/25 - залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судові витрати пов`язані з правничою допомогою в суді апеляційної інстанції в розмірі 4500 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 08 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Сіваченко

А.В. Гайдар