П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/1162/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В. 
Суддя-доповідач - Гонтарук В. М. 
23 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гонтарука В. М. 
суддів: Білої Л.М.  Моніча Б.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
20 листопада 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, проходить військову службу у Військовій частини НОМЕР_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 11.12.1995 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №845579 від 10.06.2024 сину позивача ОСОБА_2 з 10.06.2024 встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності: поранення, травма пов`язані із захистом Батьківщини. Згідно висновку про умови та характер праці, зазначена особа може працювати в спеціально створених умовах.
З матеріалів справи встановлено, що 21.11.2024 позивач звернувся до відповідача з рапортом від 18.11.2024, у якому просив звільнити його з військової служби згідно підпункту п. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з сімейними обставинами (у зв`язку з утриманням повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю ІІ групи).
До рапорту додано: копію службового посвідчення серії НОМЕР_4 , видане 18.06.2023; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 11.12.1995; нотаріально засвідчену копію Довідки до акта огляду МСЕК серії ААГ №845579.
08.12.2024 за підписом Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону на адресу позивача надіслано лист №08/11444-24-Вих, яким останнього повідомлено, що його рапорт розглянуто, встановлено «… Оскільки Вами не надано підтверджуючих документів, щодо факту утримання такої дитини, вважаємо, що підстави щодо звільнення Вас з військової служби відсутні. ...".
Не погоджую з результатами розгляду поданого ним рапорту, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частин першої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
У частині 1 статті 2 Закону № 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону України № 2232-XII).
Підстави для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації в умовах воєнного стану викладені у частині четвертій статті 26 Закону України № 2232-XII.
У підпункті "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, зокрема під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абз. 9 п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України N 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема під час дії воєнного стану, у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Частиною сьомою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення №1115/2009). яким визначається порядок проходження громадянами України (далі громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Відповідно до п. 279 Положення №1115/2009, військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Пунктом 288 вказаного Положення передбачено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення. Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Відповідний перелік документів, які мають додаватись військовослужбовцями ДПСУ до рапорту для підтвердження підстави для звільнення, відсутній.
Разом з тим, такий перелік документів, який подається з Поданням для звільнення, затверджений для іншого виду збройного формування - Збройних Сил України.
Так, механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення № 1153/2008 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009 (далі - Інструкція № 170).
Додатком 19 до Інструкції № 170 визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Зокрема передбачено, що при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначено пунктом 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у разі утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи подаються наступні підтверджуючі документи, а саме:
- для підтвердження інвалідності дитини - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
- для підтвердження родинних зв`язків - копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи.
Таким чином, законодавцем визначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин для звільнення з військової служби у період військового стану військовослужбовця на утриманні якого перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
У позивача є повнолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому встановлена 2 група інвалідності строком до 01.07.2026, що підтверджується матеріалами справи.
Також судом встановлено, що позивач звернувся по відповідача з письмовим рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 9 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме: у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи.
Як слідує з матеріалів справи, позивачем до рапорту про звільнення з військової служби надано усі документи, передбачені Додатком 19 до Інструкції № 170.
При цьому відповідачем не заперечується те, що позивачем до поданого рапорту долучено документи, які підтверджують ступінь споріднення та факт наявності в нього повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю.
Водночас, відмовляючи позивачу у задоволенні поданого позивачем рапорту про звільнення, відповідач покликався на відсутність доказів в підтвердження наявності в позивача статусу особи, яка утримує повнолітню дитину, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання врегульовано Главою 15 Сімейного кодексу України.
Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статей 198, 199 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Таким чином, законодавець передбачив чіткі критерії, за наявності яких в батьків зберігається обов`язок утримання своїх дітей після досягнення ними повноліття, а саме за наявності сукупно таких обставин:
- дочка або син є непрацездатними;
- непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги;
- наявність у батьків можливості надати таку допомогу.
Крім того, обов`язок утримання батьками повнолітньої дитини зберігається до досягнення дитиною 23 річного віку якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, що батьки можуть надавати матеріальну допомогу.
В даному випадку, з матеріалів справи судом встановлено, що син позивача дійсно є особою з інвалідністю ІІ групи, проте останній не відноситься до кола непрацездатних осіб, адже згідно інформації відображеної в Довідці до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №845579, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може працювати в спеціально створених умовах.
За наведених обставин на позивача не поширюється визначений ст. 198 Сімейного кодексу України обов`язок щодо обов`язкового утримання свого повнолітнього сина, який хоча й є особою з інвалідністю ІІ групи, проте не віднесений до кола непрацездатних осіб.
Враховуючи встановлені обставини суд вважає слушними наведені у відзиві на позовну заяву посилання представника відповідача на те, що застосування до спірних правовідносин передбачених абз. 9 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" підстав для звільнення позивача з військової служби нерозривно пов`язано із необхідністю доведення останнім факту утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 .
В контексті наведеного суд відмічає, що позивачем як до рапорту про звільнення від 18.11.2024 так і при зверненні до суду з даним позовом не надав належних документі на підтвердження факту утримання ним свого повнолітнього сина ОСОБА_2 , як передумови для можливості реалізації встановленого абз. 9 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" права на звільнення з військової служби.
Отже, на переконання колегії суддів відповідач, із врахуванням відсутності доказів перебування повнолітнього ОСОБА_2 , який не віднесений до кола непрацездатних осіб, на утриманні в позивача, не мав підстав для звільнення позивача із військової служби, що свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Моніч Б.С.