Справа № 347/2115/25 
Провадження № 22-ц/4808/143/26 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скарг у представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - Павленка Дмитра Олександровича на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року, ухвалене в складі судді Крилюк М.І. в місті Косові, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року представник ТОВ «Споживчий центр» - Лисенко О.С. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 лютого 2025 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 02.02.2025-100002663. За умовами договору позивач надав відповідачці кредит у розмірі 3000 грн строком на 217 днів. Процентна ставка «Стандарт» становить 1 % на день та застосовується протягом перших трьох періодів користування кредитом, після чого застосовується процентна ставка «Економ» у розмірі 0,5 % на день. Крім того, договором передбачено комісію за надання кредиту у розмірі 9 % від суми кредиту, що становить 270 грн. Кредитні кошти у розмірі 3000 грн були перераховані відповідачці 02.02.2025, що підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим позивач вважав свої зобов`язання за договором виконаними належним чином. Водночас ОСОБА_1 умов договору не виконала, унаслідок чого станом на день подання позову у неї утворилась заборгованість у розмірі 9 960 грн, яка складається з: 3000 грн - основний борг, 4650 грн - проценти за користування кредитом, 270 грн - комісія за надання кредиту, 540 грн -комісія за обслуговування та 1500 грн - неустойка.
У зв`язку з наведеним представник позивача просила суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто зі  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 02.02.2025-100002663 від 02.02.2025 у розмірі 4 500 грн, а також в рахунок відшкодування оплаченого судового збору 2 422 грн 40 коп
В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
В обґрунтування рішення суд зазначив, що позивач просив стягнути з відповідачки 4650 грн процентів, 270 грн комісії, 540 грн додаткової комісії та 1500 грн неустойки, що в сукупності значно перевищує суму основного боргу. Оцінивши умови договору та розмір заявлених нарахувань, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий розмір процентів і додаткових платежів є непропорційним та створює істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін на шкоду позичальника як споживача. 
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 02.02.2025-100002663 від 02.02.2025 у загальному розмірі 4650 грн, що складається з 3000 грн основного боргу та 1500 грн процентів, а також сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 2422,40 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ТОВ «Споживчий центр» - Павленко О.Д. на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається його незаконність та необґрунтованість, неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони уклали кредитний договір №02.02.2025-100002663 від 02.02.2025 в електронній формі шляхом прийняття відповідачкою пропозиції кредитодавця, подання заявки та підтвердження акцепту договору. Така форма правочину відповідно до законодавства прирівнюється до письмової. Документи з боку позивача підписані електронним підписом, а з боку відповідачки - електронним підписом одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом), надісланим на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 як фінансовий. Відповідачка не заперечував належність цього номера та не надавала доказів втрати доступу до нього. Крім того, під час оформлення кредиту відповідачка пройшла ідентифікацію через систему BankID НБУ, що забезпечує електронну дистанційну ідентифікацію особи шляхом багатофакторної автентифікації та передачі підтверджених персональних даних користувача. Відомості про таку ідентифікацію були надані суду.
Скаржник зазначив, що факт видачі кредитних коштів підтверджується відповідними доказами. Крім того, зауважує, що умовами кредитного договору передбачено надання кредиту у сумі 3 000 грн строком на 217 днів, до 06.09.2025. Процентна ставка становить 1 % на день протягом перших трьох періодів користування кредитом та 0,5 % на день у наступні періоди. Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість за процентами складає 4650 грн (2790 грн за ставкою 1 % та 1860 грн за ставкою 0,5 %). Денна процентна ставка за договором становить 0,84 %, що не перевищує граничного розміру 1 %, встановленого Законом України «Про споживче кредитування». 
Також договором передбачено комісію за надання кредиту у розмірі 9 % від суми кредиту (270 грн) та комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до законодавства комісії та інші платежі, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, входять до загальних витрат за споживчим кредитом. 
Представник ТОВ «Споживчий центр» вказує, що розрахунок заборгованості є належним доказом, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою та не веде банківських рахунків клієнтів. При цьому відповідач не надав доказів, які б спростовували наведений розрахунок або підтверджували відсутність заборгованості.
З огляду на викладене представник апелянта вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення частини процентів та комісій, а також встановив надмірно високий стандарт доказування.
У зв`язку з цим представник ТОВ «Споживчий центр» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів та комісії та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у цій частині, стягнувши заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 8 460 грн, а також здійснити розподіл судових витрат.
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку. 
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову в цій справі, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог зі стягнення заборгованості за кредитним договором №02.02.2025-100002663 частини процентів та комісії, в іншій частині рішення суду не оскаржується, відповідна аргументація в апеляційній скарзі представника позивача відсутня, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, за процентами та комісією. 
В частині стягнення відмови у стягненні неустойки в розмірі 1500 грн рішення суду не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про її задоволення.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що 02 лютого 2025 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 02.02.2025-100002663.
Зокрема, 02 лютого 2025 року ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора «Е769» підписала пропозицію ТОВ «Споживчий центр» про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) та заявку, за умовами яких позичальниці надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 3000,00 грн; строк, на який надається кредит, 217 днів з дати його надання; дата повернення кредиту 06 вересня 2025 року; процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. 
Договором передбачено процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за один день користування кредитом, яка застовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. 
Комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі - «Комісія за надання», «Комісія»; економічна сутність - плата за надання Кредиту) - 9% від суми Кредиту та дорівнює 270 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів. 
Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,84% (денна процентна ставка) = (5460 / 3000)/ 217 х 100%. Проценти (економічна сутність - плата за користування Кредитом) розраховуються шляхом множення всієї Суми Кредиту (включаючи всі Транші) (залишку від всієї Суми Кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному період. 
Згідно з квитанцією системи LiqPay було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 02.02.2025 22:40:39 на суму 3000,00 грн, номер картки НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 02.02.2025-100002663 від 02 лютого 2025 року заборгованість ОСОБА_1 складає 9960 грн, з яких: основний борг 3000,00 грн, проценти 4650,00 грн, комісія за надання 270 грн; комісія за обслуговування 540 грн; неустойка - 1500 грн.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 652 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. ч. 3 - 6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ч.12 ст.11 вказаного Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із наведеного виходить, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті205,207 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Вказані правові висновки щодо укладення договору в електронній формі викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19.
З наявних матеріалів справи суд встановив, що 02 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заявку, яка є частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 3 000,00 грн.
Таким чином, сторони уклали кредитний договір №02.02.2025-100002663 від 02 лютого 2025 року у формі електронного документу, що відповідає вимогам ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» та не заперечується відповідачкою.
Водночас зобов`язання ОСОБА_1 належним чином виконані не були, тому позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення із останньої заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про укладання ОСОБА_1 з ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору та невиконання позичальницею своїх зобов`язань щодо повернення отриманих коштів та стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 000 грн.
Однак, на думку апеляційного суду, що місцевий суд помилкового вважав, що нарахування позивачем відсотків в розмірі 4650 грн суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання нею зобов`язань за кредитним договором, та, як наслідок необґрунтовано зменшив розмір відсотків до 1500,00 грн з огляду на таке.
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вже було встановлено судом, договір №02.02.2025-100002663 від 02 лютого 2025 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; боржник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов.
Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо суми та періоду надання кредиту (пункти 2, 3) і розміру процентної ставки (пункт 6,), порядку надання і погашення кредиту, відповідальності за порушення умов договору.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Таким чином, вказані нарахування процентів за користування кредитом відповідають умовам укладеного між сторонами договору та зазначеним нормам права, а також вимогам Закону України «Про споживче кредитування».
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують правав споживача.
Передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Однак у справі не встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» приховало від позичальниці об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту. Розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України.
При розгляді справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимог, вирішення питання щодо визнання положень кредитного договору несправедливими та зміну або визнання їх недійсними в межах даної справи є неможливим.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно зменшив суму заборгованості за відсотками з 4650 грн до 1500 грн.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню заборгованість за відсотками в межах строку кредитування в розмірі 4650 грн.
Відповідачка проти правильності розрахунку та розміру заборгованості по відсотках не заперечувала, своїх розрахунків, а також належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту виконання умов договору не надала.
Щодо стягнення комісії, пов`язаної з наданням кредиту (комісія за надання та комісія за обслуговування), апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно із п. 4 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19 щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також стягувати суму несплаченої вищевказаної комісії з відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Отже, нарахування комісії у розмірі 9% від суми кредиту, що становить 270 грн, а також комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 540 грн та її стягнення кредитором не суперечить закону.
Вимогу щодо стягнення неустойки суд першої інстанції залишив без задоволення, апелянтом у цій частині рішення не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 4650 грн та комісій у загальному розмірі 810 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги апеляційної скарги, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» задовольнити частково. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №02.02.2025-100002663 від 02 лютого 2025 року у розмірі 8460 грн, яка складається: з 3000 грн - заборгованість за основним боргом, 4650 грн - заборгованість за відсотками та 810 грн - заборгованість за комісією.
Розподіл судових витрат
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З огляду на висновок щодо задоволення апеляційної скарги, в результаті чого розмір задоволених позовних вимог складає 84,94 %, відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову в суді першої інстанції в сумі 2058 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2422,40х84,94). Оскільки апеляційну скаргу задоволено повністю, то з відповідача на корись позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - Павленка Дмитра Олександровича задовольнити.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) заборгованість за кредитним договором №02.02.2025-100002663 від 02 лютого 2025 року у розмірі 8460 грн, яка складається: з 3000 грн - заборгованість за основним боргом, 4650 грн - заборгованість за відсотками, 810 грн - заборгованість за комісією.
Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) 2058 грн судового збору за подання позовної заяви та 3633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта