ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/213/26 Справа № 199/9660/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року в цивільній справі номер 199/9660/24 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Моторне (транспортне) страхове бюро України з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з вини відповідача 21 грудня 2022 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів - автомобіля марки Audi А6, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 (надалі - відповідач) та автомобіля марки Renault Sandero, державний номерний знак НОМЕР_2 (надалі - автомобіль потерпілої особи), власником якого є ТОВ «УЛФ-Фінанс» (надалі - потерпіла особа).
Внаслідок зазначеної ДТП автомобіль потерпілої особи отримав механічні пошкодження.
Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.01.2023 року (справа №199/492/23) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП.
Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, представник потерпілої особи звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та виплату страхового відшкодування.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 18856,12 грн матеріальної шкоди в порядку регресу.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, – задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати пов`язані з виплатою страхового відшкодування у розмірі 18856,12 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2025 у справі №199/9660/24 та прийняти нову постанову, якою відмовити в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів, які не пов`язані із вартістю відновлювального ремонту переднього лівого крила автомобіля Renault Sandero, 
державний номерний знак НОМЕР_2 .
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято за наслідком неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.
Судом не було надано оцінку доводам та аргументам ОСОБА_1 , приведеним у відзиві на позовну заяву, які мали значення для правильного вирішення справи, зокрема, не надано оцінки доводам про те, що заявлена сума компенсації 18856,12 грн є завищеною та включає в себе пошкодження, які не були наслідком дорожньо-транспортної пригоди 21.12.2022 року за участю відповідача.
Зі змісту звіту №2112221 видно, що заміні підлягають такі запасні частини: бампер в повному зборі, к-т обл. протитуманної фари; гратка радіатора; фара ліва; підкрилок п л.. В той же час у постанові Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.01.2023 року, прийнятої у справі про адміністративні правопорушення №199/492/23, судом встановлено, що «за наслідками даної події в автомобілі «Audi A6» було пошкоджено ліву частину заднього бамперу, а в автомобілі «Renault Sandero» було пошкоджено ліве переднє крило».
На думку відповідача, суду першої інстанції належало встановити розмір шкоди, що спричинена ДТП від 21.12.2022 року, та конкретну суму, яка підлягає відшкодуванню, оскільки позивач фактично відмовився надати такий розрахунок.
ОСОБА_1 вважає, що звіт №2112221 не міг бути взятий судом до уваги, оскільки не є належним та допустимим доказом у розумінні вимог ЦПК України, так як в порушення ч. 5 ст. 106 ЦПК України в ньому не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 13.02.2025 року по справі №199/9660/24 без змін та апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.
Відповідач ознайомився зі схемою місця ДТП, яка була оформлена працівниками поліції на місці ДТП, а також підтвердив особистим підписом дані про пошкодження транспортних засобів.
Також, слід зазначити, що працівники поліції не мають кваліфікації експерта та лише поверхнево фіксують видимі пошкодження, що не виключає виявлення додаткових (прихованих) пошкоджень під час ремонту.
Зауваження відповідача щодо правильності та правомірності звіту є невірними. Оскільки Звіт про оцінку збитку не є висновком судової експертизи. Його було виконано до пред`явлення позову у цій справі, а не під час її розгляду, указаний звіт не є висновком експерта, виконаним за зверненням учасника справи, ФОП ОСОБА_2 є оцінювачем за напрямком 1.3 «Оцінка колісних транспортних засобів», тому вимоги статті 106 ЦПК України на вказані правовідносини не поширюються. При проведенні оцінки матеріального збитку оцінювач керувався положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а не Законом України «Про судову експертизу».
Отже, звіт №2112221 з оцінки вартості матеріальних збитків завданих внаслідок нанесених пошкоджень автомобілю RENAULT SANDERO, державний номерний знак НОМЕР_2 , в ДТП є належним доказом з визначення вартості матеріального збитку. Доказів на спростування розміру матеріального збитку відповідачем не надано.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за 
наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 21 грудня 2022 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортних засобів автомобіля марки Audi А6, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки Renault Sandero, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ТОВ «УЛФ-Фінанс» (додатки 2, 3 до позовної заяви).
Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.01.2023 року у справі №199/492/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП (додаток 4 до позовної заяви).
Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, представник потерпілої особи звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та виплату страхового відшкодування (додатки 18, 19, 13 до позовної заяви).
Встановлення розміру матеріального збитку по даному випадку, МТСБУ доручило ФОП ОСОБА_2 , яким у звіті №2112221 від 25.01.2023 року було визначено, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику ТЗ Renault Sandero, державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням коефіцієнту зносу становить 18246,44 грн з ПДВ (17406,12 грн без ПДВ) (додатки 8, 9 до позовної заяви).
За виконання експертного дослідження по встановленню розміру відшкодування потерпілій особі, на підставі рахунка №89264 від 25.01.2023 року та Акту виконаних робіт, МТСБУ виплатило ФОП ОСОБА_2 1450,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №822395 від 01.02.2023 року (додаток 12 до позовної заяви).
На підставі наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих №3/17606 від 10.10.2023 року з довідкою №1 від 09.10.2023 року, МТСБУ здійснило регламентну виплату на рахунок потерпілої особи в розмірі 17406,12 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №976563 від 11.10.2023 року (додатки 16,17 до позовної заяви).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Такий висновок суду є правильним та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Згідно із частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто в силу презумпції завдавача шкоди відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого..
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 21 грудня 2022 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортних засобів автомобіля марки Audi А6, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки Renault Sandero, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ТОВ «УЛФ-Фінанс»
Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.01.2023 року у справі №199/492/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП. 
Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, представник потерпілої особи звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про настання 
дорожньо-транспортної пригоди та виплату страхового відшкодування.
Встановлення розміру матеріального збитку по даному випадку, МТСБУ доручило ФОП ОСОБА_2 , яким у звіті №2112221 від 25.01.2023 року було визначено, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику ТЗ Renault Sandero, державний номерний знак НОМЕР_2 з урахуванням коефіцієнту зносу становить 18246,44 грн з ПДВ (17406,12 грн без ПДВ).
За виконання експертного дослідження по встановленню розміру відшкодування потерпілій особі, на підставі рахунка №89264 від 25.01.2023 року та акту виконаних робіт, МТСБУ виплатило ФОП ОСОБА_2 1450,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №822395 від 01.02.2023 року.
На підставі наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих №3/17606 від 10.10.2023 року з Довідкою №1 від 09.10.2023 року, МТСБУ здійснило регламентну виплату на рахунок потерпілої особи в розмірі 17406,12 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №976563 від 11.10.2023 року.
За таких обставин, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки франшиза - це частина збитку, яка підлягає самостійному відшкодуванню (покриттю) страхувальником за свій рахунок при виникненні страхового випадку, отже сума франшизи, яка встановлена страховим полісом, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Довід апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру збитків, що визначені позивачем та недопустимість звіту №2112221 від 25.01.2023 року апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на таке.
Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц, від 25.07.2019 року у справі №221/6180/16-ц, від 31.10.2019 року у справі № 522/1597/15-ц, від 13.11.2019 року у справі № 520/8867/15-ц та від 03.06.2021 року у справі №461/2217/19.
Отже, звіт №2112221 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 25.01.2023 року може виступати в якості доказу розміру зазначених вище збитків.
Крім того, посилання відповідача на те, що вказаний звіт не містить зазначення того, що висновок експерта підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, є безпідставними, оскільки складення звіту про оцінку вартості матеріального збитку складається у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а не Закону України «Про судову експертизу».
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 2, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Звіт №2112221 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 25.01.2023 року, виконаний оцінювачем, що має відповідну кваліфікацію за напрямом оцінки майна: «Оцінка об`єктів в матеріальній формі» та спеціалізацією в межах напряму: «Оцінка колісних транспортних засобів» та підписано електронним цифровим підписом.
Доказів порушення оцінювачем вимог чинного законодавства при складані звіту, що вплинули на результати оцінки, матеріали справи не містять. 
Отже, відповідач в силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданого позивачем звіту №2112221 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 25.01.2023 року щодо іншої вартості відновлювального ремонту. Матеріали справи не містять експертного дослідження, виконаного в порядку статті 103 ЦПК України або на підставі ухвали суду, відповідне клопотання відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось.
Інші, наведені в апеляційній скарзі, доводи є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відтак, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 статті141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: