П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/8128/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Печений Є.В. 
Суддя-доповідач: Драчук Т. О. 
23 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в травні 2025 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, в якому просив:
- визнати протиправними дії Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - період з 03.12.2021 по 19.01.2023 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;
- стягнути з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, - період з 03.12.2021 по 19.01.2023 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року адміністративний позов - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 по 20.07.2023.
Стягнуто з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 74 228 (сімдесят чотири тисячі двісті двадцять вісім) грн 10 коп за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
На думку апелянта, оскільки ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Національної академії 02.12.2021, тому шість місяців – це період з 03.12.2021 по 03.06.2022, що судом першої інстанції у справі не враховано.
При цьому, апелянт зауважує, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.04.2025 у справі №560/19273/24 визнано протиправною бездіяльність Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2021 по 19.01.2023. 
Рішення у справі №560/19273/24 виконано Національною академією у повному обсязі, тобто середній заробіток вже був виплачений позивачу в повній мірі.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення заявленої вимоги, оскільки допустив подвійне стягнення середнього заробітку за один і той самий період прострочення. 
Крім того, апелянт зазначає про застосування в межах даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Таким чином, враховуючи викладене, на думку відповідача, наявні підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
10.03.2026 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача, в якому він просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду - скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 , проходив службу в Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького у період з 01.12.2015 по 14.11.2017, з 03.12.2021 по 02.12.2021.
02 грудня 2021 року наказом ректора Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького № 924-ос від 29.11.2021 позивача звільнено із військової служби, виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.
14 квітня 2025 року набрало законної сили рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 560/16862/24 від 19 лютого 2025 року за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, та яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та здійснено перерахунок ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, з урахуванням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 560/5045/24 від 11 червня 2024 року та з урахуванням виплачених сум.
30.04.2025 відповідач виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 37821,17 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Так, ч.1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".
Закон України №2352-ІХ та, відповідно, нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Суд першої інстанції вказав, що остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем 30.04.2025, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних останньому сум, є проміжок часу з 03.12.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) по 30.04.2025.
В свою чергу, спірний період стягнення середнього заробітку можна умовно поділити на 2 частини: до набрання чинності 19.07.2022 і після цього.
Так, період з 03.12.2021 до 18.07.2022 регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. Натомість, період з 19.07.2022 до 30.04.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
З матеріалів справи суд першої інстанції встановив, що середньоденний заробіток позивача відповідно до довідки відповідача складає 410,10 грн.
Затримка розрахунку при звільненні за період з 03.12.2021 по 18.07.2022 становить 228 календарних днів.
Отже, середній заробіток позивача за час затримки при звільненні за період з 03.12.2021 по 18.07.2022 складає 93502,80 грн (410,10 гривень х 228 календарних днів). За період з 19.07.2022 по 30.04.2025 (не більше як за шість місяців) - 75458,40 грн.
В свою чергу, суд першої інстанції врахував, що позивачу вже виплачувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: за період з 03.12.2021 по 19.01.2023 (рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.04.2025 у справі №560/19273/24).
Оскільки за своєю правовою природою стягнення середнього заробітку за приписами статті 117 КЗпП є спеціальним видом відповідальності роботодавця, суд першої інстанції дійшов висновку, що неприпустимим є застосування такої санкції повторно за один і той самий період.
Отже, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за період з 20.01.2023 по 20.07.2023 (181 календарний день, не більше як за шість місяців), який не охоплювався вказаним рішеннями суду.
Таким чином, за період з 20.01.2023 по 20.07.2023 відповідно до Порядку №100 середній заробіток позивача становить (181 день х 410,10 грн) 74228,10 грн.
З огляду на встановлені в ході розгляду обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, апеляційна скарга стосується задоволених судом першої інстанції позовних вимог щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 19.07.2022, який врегульовано положеннями ст. 117 КЗпП в редакції Закону України №2352-ІХ.
При цьому, у задоволенні позовних вимог адміністративного позову за період з 03.12.2021 по 19.07.2022, суд першої інстанції фактично відмовив. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось позивачем в частині відмови у задоволенні позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції, а відтак суд апеляційної інстанції не надає оцінку вимогам щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за період з 03.12.2021 по 19.07.2022.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 ст.116 КЗпП України визначено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 , по 02.12.2021 проходив службу в Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 560/16862/24 від 19 лютого 2025 року зобов`язано відповідача здійснити перерахунок ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, з урахуванням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 560/5045/24 від 11 червня 2024 року та з урахуванням виплачених сум.
30.04.2025 відповідач виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 37821,17 грн.
Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме — обов`язку виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованим.
Водночас, як установлено судом, у межах доводів апеляційної скарги апелянт фактично оскаржує визначений судом першої інстанції період, за який стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 20.01.2023 по 20.07.2023, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до ст.117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Надаючи оцінку обставинам справи в контексті заявлених доводів апеляційної скарги, судом встановлено, що в межах справи №560/19273/24 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького про визнаня протиправними дії відпровідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - період з 03.12.2021 року по 27.11.2024 року (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100. Також, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2021 по 27.11.2024 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року у справі №560/19273/24 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2021 по 19.01.2023.
Стягнуто з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 284494,19 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі №560/19273/24 апеляційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького задоволено частково. 
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року змінено, викладено третій абзац резолютивної частини наступним чином: 
«Стягнути з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 190177,28 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.» 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
При цьому, в мотивувальній частині постанови суду від 25 серпня 2025 року зазначено: 
«…46. За період з 19.07.2022 по 27.11.2024 (з урахуванням обмеження часу виплати 6 місяцями відповідно до вимог чинної редакції статті 117 КЗпП України) підлягають врахуванню 184 календарних дні. 
47. Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 97407,76 грн (529,39 грн х 184 календарних дні)…».
Тобто, враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в межах справи № 560/19273/24 за період після 19.07.2022 (у межах шестимісячного строку, визначеного статтею 117 КЗпП України), на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі судових рішень, які набрали законної сили.
При цьому, апеляційний суд вважає, що положення статті 117 КЗпП України не передбачають можливості неодноразового звернення з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні після реалізації права на таке відшкодування. У редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ цією нормою встановлено граничний, преклюзивний строк нарахування відповідної компенсації — шість місяців, який є остаточним і не підлягає повторному застосуванню.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 по 20.07.2023, оскільки після 19.07.2022 право на таке відшкодування вже було реалізовано в межах установленого законом шестимісячного строку та максимальної суми стягнення середнього заробітку в справі № 560/19273/24, що виключає можливість його повторного стягнення.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає їх обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року скасувати в частині визнання протиправною бездіяльність та стягнення з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 74 228 (сімдесят чотири тисячі двісті двадцять вісім) грн 10 коп за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог адміністративного позову.
В іншій частині Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.  

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.