Дата документу 11.02.2026 Справа № 314/617/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/617/24 Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/807/189/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кармаліти Тетяни Вікторівни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено, в обґрунтування якого зазначав, що 17 квітня 2010 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . Шлюб було розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.04.2023 року. 
Сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з матір`ю.
Між сторонами наявний конфлікт через непорозуміння з фінансових питань, поділ належного подружжю майна (набутого за час шлюбу).
Так, у 2022-2023 роках зі своїх рахунків, відкритих у АТ КБ «Приват Банк» та АТ «Універсал Банк» позивач здійснив переказ грошових коштів на рахунки (платіжні картки) колишньої дружини на загальну суму 698 581,74 грн.
Відповідач заперечує, що зазначені грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, належну частку (1/2) цих коштів передати позивачу відмовляється. Мотивує це тим, що всі ці кошти є її особистою власністю. При цьому, між сторонами не було жодної домовленості про поділ майна, визначення часток в ньому, та шлюбний договір не укладався. Відповідач вказує, що витратила всі гроші (698 581,74 грн.) на потреби сім`ї. 
Позивач вважає, що його з відповідачкою частки у праві спільної власності на вказані грошові кошти є рівними, тобто по 1/2 на кожного, тому з ОСОБА_1 на його користь необхідно стягнути 349 290,87 грн. (698 581,74 / 2 = 349 290,87 грн.).
Також, за час перебування у шлюбі сторони придбали транспортний засіб SKODA FABIA, державний номер НОМЕР_1 . 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд: визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 698 581,74 грн., які були внесені ОСОБА_2 на банківські рахунки ОСОБА_1 , відкриті у АТ «КБ Приватбанк», АТ «Універсал Банк»; в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 належних подружжю коштів у розмірі 349 290 грн. 87 коп.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Кармаліта Т.В., звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що під час перебування у шлюбі, 05.11.2013 року, сторони придбали транспортний засіб SKODA FABIA, державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, з об`ємом двигуна 1390, вказаний автомобіль зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 . Після розлучення чоловік вказаним автомобілем користується сам, залишивши його у своєму розпорядженні. Добровільної згоди щодо поділу вказаного майна сторони не дійшли.
Відповідно до висновку експертного дослідження від 22.04.2024 року №028/24, середня ринкова вартість вищевказаного транспортного засобу становить 224 538,08 грн. 
У зв`язку з чим, позивач за зустрічним позовом просила суд: визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль SKODA FABIA, державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, з об`ємом двигуна 1390, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на вказаний автомобіль припинити; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля, що становить 112 269,04 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 2 800,00 грн.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. 
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 698 581,74 грн, які були внесені ОСОБА_2 на банківські рахунки ОСОБА_1 , відкриті у АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя грошові коштів у розмірі 1/2 від 698 581,74 грн, що становить 349 290,87 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при подачі позову до суду, у розмірі 3 493,00 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль SKODA FABIA, державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, з об`ємом двигуна 1390, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на вказаний автомобіль припинено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля, що становить 112 269,04 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 2 800,00 грн.
Додатковим рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Не погоджуючись із рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2025 року, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кармаліта Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 349 290,87 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині, в решті рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2025 року просить залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в період з 2022 року по 2023 рік позивач періодично здійснював переказ коштів на розрахунковий рахунок відповідачки на утримання їх сім`ї, на утримання дружини, їх двох дітей та матері позивача, яка проживала і проживає разом із відповідачкою однією сім`єю. Відповідачка, та їх двоє спільних дітей та мати позивача після повномасштабного вторгнення, 04.04.2022 року змушені були змінити місце свого постійного проживання та переїхати з окупованої території - м. Приморська Запорізької області, у більш безпечне місто Хмельницький. На час переїзду малолітнім дітям було: Кирилу 3 роки 6 місяців та ОСОБА_3 1 рік 8 місяців. Відповідачка не мала можливості з двома малолітніми дітьми та хворою свекрухою матеріально утримувати сім`ю. Позивач перераховував кошти на картковий рахунок відповідачки, які витрачались на потреби сім`ї. Про наявність у позивача з липня 2022 року іншої жінки, яка була свідком у справі, відповідачці стало відомо лише при розгляді справи про розлучення в квітні 2023 року. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини, оскільки про їх припинення відповідачці нічого відомо не було. Позивач постійно підтримував зв`язок із сім`єю по телефону, приїздив наприкінці червня та у вересні 2022 року, вказавши в рапорті на відпустку місце її проведення місто Хмельницький. І нічого не повідомляв про наявність у нього іншої жінки.
Зазначає, що сторони не дійшли згоди щодо часу припинення шлюбних відносин, оскільки позивачем регулярно ще до березня 2023 року надсилались кошти на картковий рахунок ПриватБанку на ім`я дружини, що підтверджується випискою з рахунку від 02.12.2024 року, яка міститься в матеріалах справи. Лише після розлучення позивач перестав утримувати сім`ю, після чого дружина звернулась із позовною заявою про стягнення аліментів. У своїх запереченнях проти стягнення аліментів чоловік стверджував, що надіслані ним кошти він вважав утриманням сім`ї. Отже, цей факт також спростовує відсутність фактичних шлюбних відносин.
На думку ОСОБА_1 , з наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін вбачається, що грошові кошти були перераховані одним із подружжя на рахунок іншого саме з ціллю їх витрачання на потреби сім`ї, яка вимушено проживає окремо. В призначенні платежу всіх наданих у матеріалах справи банківських платіжних виписок зазначено «переказ власних коштів», що підтверджує, що позивач самостійно та добровільно перевів кошти на рахунок своєї дружини. Відповідно до виписок з банку, кошти витрачались на побутові потреби сім`ї, як у безготівковому вигляді, так і у вигляді зняття готівки під час шлюбу.
Також вважає, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини саме тоді, коли було винесено рішення суду про розлучення - 21.04.2023 року, оскільки розлучення відбувалось без добровільної згоди дружини, судом не встановлювався режим окремого проживання.
Зауважує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не дав оцінку залишку на час закриття депозитних рахунків. Вказані рахунки були як відкриті, так і закриті під час шлюбу. На час розлучення коштів на рахунках не було. З пояснень дружини вбачається, що вони нею витрачались лише на потреби сім`ї, на двох малолітніх дітей та на хвору матір позивача. Крім того, на час розгляду справи відповідачкою надана довідка про заборгованість по сплаті аліментів на двох дітей. Що також, вважає, має значення при ухваленні рішення щодо поділу грошових коштів. Отже, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка витратила кошти на свої особисті потреби. Позивачем жодного доказу на спростування виписок з банківських рахунків та пояснень дружини не надано.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Від ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Литвинець Ю.В., на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Вказує, що ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 здійснював переказ коштів саме для задоволення потреб сім`ї, і що вони були використані для придбання побутових речей, оплати оренди житла. У цій частині апелянт посилається лише на власні пояснення, а не на докази.
Звертає увагу, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 не обґрунтовувала свої заперечення проти позову тим, що банківські установи повернули їй кошти, закрили відповідні рахунки, й позивач ОСОБА_2 , нібито, має борги за аліментними зобов`язаннями. Тому, з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України, суд першої інстанції таким доводам (запереченням) ОСОБА_1 оцінки не давав, тобто діяв законно. При цьому, доказів передачі спірних коштів ОСОБА_2 після їх отримання (зняття) з депозитних рахунків, їх закриття, якщо таке було, ОСОБА_1 суду не надала. Зазначене також спростовує твердження апелянта про використання коштів на потреби сім`ї. Тому версія відповідачки щодо придбання нею на спірні кошти побутових речей, здійснення оплати оренди житла, у період, коли на її думку, сторони проживали однією сім`єю, та відсутності коштів через те, що вони були витрачені на це - не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи. Натомість встановлено систематичне, майже кожного місяця, розміщення спірних коштів на депозитах в двох банківських установах та отримання за ними процентів.
Отже, рішення суду оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 349 290,87 грн., в іншій частині вирішених вимог сторін рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 349 290,87 грн.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторони перебували у шлюбі з 17 квітня 2010 року.
Сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 22, 23).
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 квітня 2023 року по справі № 314/276/23 шлюб між сторонами було розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено, що фактичні шлюбні відносини сторони припинили в липні 2022 року. З цього часу ОСОБА_2 проживає з іншою жінкою, з якою має намір створити сім`ю (т. 1, а.с. 4-5).
Під час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль SKODA FABIA, державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, з об`ємом двигуна 1390, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 24).
Також, у період з вересня 2022 року по березень 2023 року ОСОБА_2 зі своїх рахунків, відкритих у АТ КБ «Приват Банк» та АТ «Універсал Банк», здійснив переказ грошових коштів на рахунки (платіжні картки) ОСОБА_1 на загальну суму 698 581,74 грн. (т. 1, а.с. 8-21).
Вказані кошти ОСОБА_1 внесла на депозити до банківських установ та отримувала з цих грошей прибуток, що підтверджується виписками про рух коштів по банківській картці ОСОБА_1 АТ «Універсал Банк» за період з 27.09.2022 року по 11.10.2024 року (т. 1, а.с. 180, 181, 237, 238), випискою про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приват Банк» з 27.09.2022 року по 11.10.2024 року (т. 1, а.с. 183, 184-207, 210, 211-235 ).
Як вбачається з виписок за депозитами АТ «Універсал Банк», депозити ОСОБА_1 були виплачені готівкою 19.01.2023 року, 02.02.2023 року, 03.03.2023 року (т. 1, а.с. 245-250).
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до положень частин другої, дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України, інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Вказане підтверджується висновком Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 686/29262/18.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
При цьому в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз`яснено для врахування судами, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, права зазначених установ не зачіпаються.
Законом «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Грошові кошти, внесені сторонами у банківську установу за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, незалежно від того на чиє ім`я вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 501/754/17 (провадження № 61-14717св19)).
Відповідна правова позиція підтримана Верховним Судом і в інших справах, зокрема у постанові Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 521/20001/20 (провадження № 61-6872св23).
У випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, при поділі таких коштів права банківських (фінансових) установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2023 року у справі № 134/1975/20 (провадження № 61-9517ск22)).
Сторонами по справі визнається, що грошові кошти на загальну суму 698 581,74 грн., переказ яких у період з вересня 2022 року по березень 2023 року здійснив ОСОБА_1 зі своїх рахунків на рахунки ОСОБА_2 , відкриті у АТ КБ «Приват Банк» та АТ «Універсал Банк», є спільною сумісною власністю подружжя.
ОСОБА_1 зазначала, що оскільки станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу (21.04.2023 року) вона вже не мала депозитних рахунків, на які посилається ОСОБА_2 , вказані кошти не можуть бути включені до обсягу спільно нажитого майна та підлягати поділу. 
Як зазначалося вище, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу у січні 2023 року. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням від 21 квітня 2023 року. Депозити ОСОБА_1 були виплачені готівкою 19.01.2023 року, 02.02.2023 року, 03.03.2023 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 1/2 частини від 698 581,74 грн, що становить 349 290,87 грн., знятих ОСОБА_1 з її рахунків, оскільки остання не надала до суду належних та об`єктивних доказів використання вказаних грошових коштів в інтересах сім`ї.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує на значний розмір вказаних сум грошей, знятих  ОСОБА_1 з банківських рахунків 19.01.2023 року, 02.02.2023 року, 03.03.2023 року, після подання ОСОБА_2 позову про розірвання шлюбу та до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, та відсутність об`єктивних доказів використання цих сум грошей в інтересах сім`ї протягом не значного періоду часу. Доказів того, що ці гроші є її особистою приватною власністю ОСОБА_2 до суду не подавала.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_2 .
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Встановленими судом обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи скаржника, що зняті нею грошові кошти з банківських рахунків у період зареєстрованого шлюбу не підлягають поділу між подружжям.
За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти первісного позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції в оскарженій частині, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. 
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кармаліти Тетяни Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2025 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
В іншій частині судове рішення не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко