Справа № 127/34504/25
Провадження 2/127/7909/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

16 лютого 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борисюк І.Е., 
за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Капля Аліна Степанівна, діючи в інтересах Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.10.2022 близько 13 год. 05 хв. по вул. Кіровоградській, 38/58 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2022 у справі № 752/14667/22 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. 1224 і ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан», поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-6129855. На підставі вказаного полісу та страхового акту № G-20950-1 ТДВ «СК «Гардіан» відшкодувало власнику автомобіля марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_2 , витрати на ремонт в сумі 4 630, 00 гривень. Відповідно до пп. «в» п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпечуваного транспортного засобу, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. У зв`язку із тим, що відповідач залишив місце ДТП, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2022 у справі № 752/14667/22, ТДВ «СК «Гардіан» має право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_2 14.08.2025 на підставі договору № 1/Г ТДВ «СК «Гардіан» передало (відступило) ФОП ОСОБА_1 належні йому права вимоги до ОСОБА_2 . 
Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь із ОСОБА_2 виплаченого страхового відшкодування в сумі 4 630, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Ухвалою від 06.11.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.
З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із копією ухвали суду від 06.11.2025, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовими повістками, направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, були вручені йому 21.11.2025 і 17.12.2025, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями по вручення поштових відправлень. (а.с. 49, 56, 67) Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи.
Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 06.11.2025 вважається врученою відповідачеві 21.11.2025.
У строк, визначений судом ухвалою суду від 06.11.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. 
Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили.
У судове засіданні позивачка та/або її адвокат і відповідач повторно не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України були повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від відповідача на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходили. Таким чином, учасники справи не з`явились в судове засідання без поважних причин. Водночас, в матеріалах справи містяться клопотання адвоката позивачки від 27.10.2025 і від 08.12.2025 про розгляд справи без участі позивачки та її адвоката і відсутність заперечень щодо проведення заочного розгляду справи. (а.с. 6, 51) Судом не встановлено, що нез`явлення адвоката позивачки перешкоджає вирішенню спору.
Враховуючи вищевикладене, клопотання адвоката позивачки та положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність учасників справи та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання).
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2022 у справі № 752/14667/22, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.01.2023 в частині, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, інформація з якого перебуває у публічному доступі, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. 1224 і ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400, 00 гривень. 
Вищевказаним судовим рішенням було встановлено наступне, зокрема:
« ОСОБА_2 02.10.2022 року о 13.05 годині по вул. Кіровоградській, 38/58 в м. Києві, керуючи автомобілем «Шкода» д.н. НОМЕР_1 , не витримав безпечну дистанцію та не вибрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Тойота» д.н. НОМЕР_2 , чим порушив п.п. 2.3 б, 13.1 Правил дорожнього руху України, після чого місце пригоди залишив…».
Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № АР6129855 транспортний засіб «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент ДТП був забезпеченим і відповідальність водія застрахованою у ТДВ «СК «Гардіан». (а.с. 33)
Судом встановлено, що подія, яка сталася 02.10.2022, є страховим випадком.
Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Судом встановлено, що на час скоєння 02.10.2022 ДТП, ОСОБА_2 на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки під час керування мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб. Іншого з матеріалів справи не вбачається.
Внаслідок ДТП транспортний засіб марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ТОВ «Інфо Транс Сервіс» і яким на відповідній правовій підставі володів ОСОБА_3 на час ДТП (а.с. 22-22зв., 21-32зв.), був пошкоджений.
Судом встановлено повідомлення 03.10.2022 ОСОБА_3 страхової компанії про настання страхового випадку. (а.с. 19-19зв.)
02.11.2022 ТОВ «Інфо Транс Сервіс» звернулось до ТДВ «СК «Гардіан» із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Інфо Транс Сервіс». (а.с. 20)
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.
На підставі страхового акту № G-20950-1 від 15.11.2022 ТДВ «СК «Гардіан» було виплачено 4 630, 00 гривень страхового відшкодування на рахунок ТОВ «Інфо Транс Сервіс», що підтверджується платіжною інструкцією № 167366 від 15.11.2022. (а.с. 23зв.)
Згідно із ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2022 у справі № 752/14667/22 встановлено, що 02.10.2022 ОСОБА_2 після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. 
Так, відповідно до підпункту пп. «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, що узгоджується із п. «в» ч. 1 ст. 37 діючого Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпечуваного транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Таким чином, у ТДВ «СК «Гардіан» виникло право звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача на його користь страхового відшкодування в порядку регресу. Однак, 14.08.2025 між ТДВ «СК «Гардіан» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 1/Г про відступлення права вимоги, зокрема до ОСОБА_2 (а.с. 7-11)
Так, згідно із п. 3.13 вищевказаного договору право вимоги переходить від ТДВ «СК «Гардіан» до ФОП ОСОБА_1 з моменту перерахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора.
У відповідності до додатку № 1 до вищевказаного договору до ФОП ОСОБА_1 від ТДВ «СК «Гардіан» переходить право вимоги, зокрема до ОСОБА_2 (а.с. 10-11)
На виконання умов вищевказаного договору ФОП ОСОБА_1 20.08.2025 сплатила ТДВ «СК «Гардіан» в повному обсязі ціну договору, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією. (а.с. 12)
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Судом встановлено, що ні умовами договору, ні законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів.
Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Доказів того, що вищевказаний договір № 1/Г про відступлення права вимоги визнаний недійсним, суду не надано.
Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Таким чином, після перерахування ФОП ОСОБА_1 коштів у розмірі ціни договору у повному обсязі на рахунок ТДВ «СК «Гардіан» за вищевказаним договором № 1/Г про відступлення права вимоги від 14.08.2025, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ФОП ОСОБА_1 стала новим кредитором відповідача за договором страхування у даних правовідносинах.
Відповідачем не доведено суду, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 – ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. 
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. 
Також, судом в ухвалі від 06.11.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 – п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався розмір пред`явленої до відшкодування страхової виплати. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності».
Таким чином, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 4 630, 00 гривень.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено сплату позивачкою судового збору в сумі 1 211, 20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 233 від 21.01.2026. (а.с. 62)
Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень. 
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Судом встановлено, що 20.08.2025 між ФОП ОСОБА_1 та адвокатом Каплею А.С. було укладено договір про надання правової допомоги № 4, на підставі якого видано ордер. (а.с. 5, 34-34зв.)
Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Капля А.С. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 6115/10 від 07.07.2017.
Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження виконання адвокатом умов вищевказаного договору суду надано акт приймання-передачі наданих послуг від 23.08.2025. (а.с. 35-36)
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Із акту приймання-передачі наданих послуг від 23.08.2025 вбачається надання адвокатом Каплею А.С. правничої допомоги позивачці щодо підготовки (написання) позовної заяви про відшкодування шкоди і подання її до суду, вартість якої становить 3 000, 00 гривень. (а.с. 35-36)
Суду не надано доказів сплати позивачем гонорару адвокату в межах даної цивільної справи. Однак судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу. 
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат позивача, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.
Із змісту договору про надання правової допомоги № 4 від 20.08.2025 та акту приймання-передачі наданих послуг від 23.08.2025 не вбачається надання правничої допомоги саме в межах даної цивільної справи. Водночас, надання професійної правничої допомоги позивачці адвокатом Каплею А.С.,підтверджується матеріалами справи.
Суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 гривень є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на те, що справа є незначної складності, а її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Оцінка дій адвоката, вказаних у акті приймання-передачі наданих послуг від 23.08.2025, вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості, розумності та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складеного позову не є занадто значними. Крім того, на неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу об`єктивно вказує те, що їх розмір становить 64, 80 % від ціни позову.
При цьому суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат.
Зважаючи на викладене вище та приймаючи до уваги те, що вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у заявленій позивачем сумі (3 000, 00 гривень) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який є співмірним у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, становить 2 000, 00 гривень, який і підлягає розподілу між сторонами.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000, 00 гривень,. Решту витрат на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачкою. 
До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).
Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 11, 12, 15, 16, 512-517, 1166, 1187, 1188, 1191 ЦК України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279-282, 284, 288, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, –

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачену суму страхового відшкодування в розмірі 4 630, 00 гривень, судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000, 00 гривень. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду позивачем може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 : РНОКПП НОМЕР_4 ; місцезнаходження (місце здійснення підприємницької діяльності): АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено 16.02.2026.

Суддя