ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/289/26 Справа № 183/7246/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Городничої В.С., Свистунової О.В.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що позивач з 09 січня 2023 року працювала у відокремленому підрозділі Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" – Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на посадах інженера з підготовки кадрів, інспектора з кадрів. Згідно з інформацією з ЄДРПОУ щодо ДСГП "Ліси України" Філія "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" є відокремленим підрозділом головного підприємства Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".
25 квітня 2024 року ОСОБА_1 було ознайомлено під особистий підпис із наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 12 квітня 2024 року № 694 "Про припинення Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" та письмово попереджено про можливе припинення трудових відносин з 28 червня 2024 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.
На підставі наказу від 20 червня 2024 року № 250-К ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 28 червня 2024 року по скороченню чисельності штату працівників згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України. Водночас, відповідачем не було дотримано вимог та приписів КЗпП України при звільненні позивача з роботи, а тому остання має бути поновлена на роботі.
Так, позивач посилається на те, що однією з найважливіших гарантій для працівників при вивільненні є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Роботодавець є таким, що виконав обов`язок з працевлаштування працівника, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, якщо він запропонував усі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом періоду перед звільненням і які існували на день звільнення. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо повідомив його про звільнення та запропонував наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Також, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, слід виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Однак вищевказаних вимог відповідач не дотримався.
Відповідно до п. 11.2. Положення про Філію "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", затвердженого наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 16 грудня 2022 року № 37, працівники Філії є працівниками Підприємства (Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"). Незважаючи на закриття Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", головне підприємство – Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", що має статус юридичної особи та працівником якого вважалася ОСОБА_1 – не було ліквідовано. Отже, після попередження позивача про наступне звільнення відповідач мав запропонувати працівнику всі інші вакантні посади (іншу роботу), які існували на день такого попередження та/або з`явилися на підприємстві протягом усього періоду перед звільненням та існували на день звільнення у Державному спеціалізованому господарському підприємстві "Ліси України" в цілому (включаючи усі його відокремлені підрозділи (філії). Утім, Відповідач не пропонував ОСОБА_1 жодної вакантної посади та не робив пропозицій іншої роботи у Державному спеціалізованому господарському підприємстві "Ліси України". При цьому, одночасно із закриттям Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", Відповідач утворив новий відокремлений підрозділ юридичної особи - Філію "Східний лісовий офіс" Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", з найманими працівниками у штаті, однак жодної вакансії в утвореній філії ОСОБА_1 також не запропонував.
Таким чином, відповідач грубо порушив вимоги чинного трудового законодавства України та права позивача при її звільненні з роботи.
20 вересня 2024 року позивач звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій остання зазначає про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і одночасно механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тобто вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є належним способом захисту порушених трудових прав позивача і таке відшкодування може здійснюватися за вибором позивача у вигляді одноразової грошової виплати. Оскільки позивача було явно незаконно звільнено з роботи, не дотримано гарантій її трудових прав, то це призвело до моральних страждань позивача, які були викликані душевними переживаннями з приводу позбавлення позивача та її сім`ї єдиного джерела доходу, яким була заробітна плата та зумовленою цим постійною тривогою та страхом за своє майбутнє, зокрема, страхом щодо неможливості забезпечити собі та своїй сім`ї належний рівень життя, страхом щодо неможливості забезпечення себе та своєї сім`ї продуктами харчування, одягом, ліками тощо, розчаруванням у впевненості в тому, що в Україні захищаються та дотримуються права та свободи людини та відчуттям несправедливості, у зв`язку з недотриманням прав позивача, постійними негативними думками стосовно неможливості знайти роботу. Грубе порушення трудових прав позивача змінило її звичний ритм життя, вимагало від неї вжиття додаткових заходів та зусиль для організації свого життя, зокрема, позивач вимушена через відсутність роботи позичати гроші у родичів, друзів та сторонніх осіб, що для неї є украй принизливим; також позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх прав, шукати з цією метою адвоката, що також пов`язано для неї з душевними переживаннями та моральним напруженням. Наявність негативних наслідків у вигляді моральних страждань позивача та їх причинного зв`язку з діями відповідача щодо порушення трудових прав позивача за такого є безсумнівним та очевидним. Для позивача оцінити перенесені нею моральні страждання порушенням її трудових прав важко, але сумою, яка б могла хоча б частково компенсувати їх для неї, є 200 000,00 грн.
У зв`язку із викладеним, позивач просить поновити її на попередній роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 1 255,81 грн., а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. і вирішити питання стосовно судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року позов задоволено частково та ухвалено:
Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді інспектора з кадрів Філії "Новомосковське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" з 29 червня 2024 року.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 червня 2024 року по 09 травня 2025 року за 225 робочих днів, у розмірі 270 000,00 грн.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. 
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. 
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 відшкодування справленого судового збору у розмірі 242,24 грн. 
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь держави судовий збір в розмірі 4 844,80 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України, а саме: не дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України, яке полягало у тому, що позивачеві не запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, поновивши її на посаді інспектора з кадрів філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" з 29 червня 2024 року (день наступний за днем звільнення). 
Як вбачається з довідки про доходи від 28 червня 2024 року, позивачеві за травень 2024 року нараховано заробітну плату у розмірі 27 000,00 грн., у квітні 2024 року – 27 000,00 грн. У травні 2024 року було 23 робочі дні, а в квітні 2024 року - 22 робочих дні, загалом 45 робочих днів (з врахуванням ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану"). Таким чином середньоденний заробіток позивача у квітні-травні 2024 року складав 1 200,00 грн. (27 000,00 грн. + 27 000,00 грн.) /45 робочих днів. Отже, суд вважав необхідним стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 29 червня 2024 року по 09 травня 2025 року з розрахунку 1 200,00 грн. середньоденної заробітної плати за 225 невідпрацьованих робочих днів у розмірі 270 000,00 грн. Внаслідок незаконного звільнення, позивачу, яка зазнала душевних страждань, було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм її життя, а тому враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд прийшов до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з присудженням до стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. 
В апеляційній скарзі Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненою 16 листопада 2009 року на ім?я позивача, та наданою суду в засвідченій представником позивача копії, ОСОБА_1 09 січня 2023 року прийнята на посаду інженера з підготовки кадрів філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" згідно з наказом № 1-К від 06 січня 2023 року, 29 січня 2024 року остання переведена на посаду інспектора з кадрів (наказ № 51К від 25 січня 2024 року), звільнена, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України 28 червня 2024 року на підставі наказу № 250к від 20 червня 2024 року.
Згідно з копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яку додано до позовної заяви (дату формування витягу не зазначено) ДСГП "Ліси України" має у складі відокремлений підрозділ філія "Новомосковське лісове господарство".
До суду надано копію положення про філію "Новомосковське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", затвердженого наказом ДСГП "Ліси України" № 37 від 16 грудня 2022 року, а також надано копію наказу ДСГП "Ліси України" № 694 від 12 квітня 2024 року про припинення філії "Новомосковське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", згідно з яким генеральний директор Болоховець Ю. наказує припинити філію шляхом її закриття, забезпечити передачу активів та пасивів, документів згідно з номенклатурою до філії "Східний лісовий офіс"; визначено термін припинення філії до 19 липня 2024 року.
До відзиву на позов надано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 05 серпня 2024 року, згідно з якою філія "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" (код ЄДРПОУ 45042763) закрито, проте з вказаної виписки не вбачається дата закриття філії.
Відповідно до попередження про наступне звільнення, наданого суду в засвідченій представником позивача копії, ОСОБА_1 попереджено про припинення філії "Новомосковське лісове господарство" шляхом її закриття, "у встановленому законодавством порядку, трудові відносини можливо буде припинено 28 червня 2024 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України". З попередженням позивач ознайомлена, один примірник отримала, про що наявна відмітка з підписом від 25 квітня 2024 року.
Позивача звільнено з роботи інспектора з кадрів філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" з 28 червня 2024 року за скороченням згідно зі ст. 40 п.1 КЗпП України на підставі наказу в.о. директора Прохорова О. № 250-К від 20 червня 2024 року.
До суду з відзивом на позов надано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 14 березня 2024 року щодо філії "Східний лісовий офіс" ДП "Ліси України" копію наказу виконавчого директора ДП "Ліси України" Лицур І. № 1303 від 01 серпня 2024 року про затвердження передавального акту філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України", яким затверджено передавальний акт балансових рахунків, необоротних та оборотних активів, зобов`язань, матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України".
Згідно з копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яку додано до долаткових пояснень у справі від 25 жовтня 2024 року (дату формування витягу не зазначено) ДСГП "Ліси України" (код ЄДРПОУ 44768034) має у складі ряд відокремлених підрозділів, проте у зазначеному витягу філія "Новомосковське лісове господарство" відсутня.
Крім того, суду, в засвідченій представником позивача копії, надано довідку про доходи позивача від 28 червня 2024 року, згідно з якою за період роботи з січня 2024 року по червень 2024 року позивачеві нараховано заробітну плату у розмірі 209 007,67 грн., податки 37 621,38 грн.; а також розрахунок середньоденного заробітку ОСОБА_1 для визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно з яким за квітень та травень 2024 року позивачеві було нараховано 54 000,00 грн. заробітної плати (без вирахування податків), кількість робочих днів 43, отже розмір середньоденної заробітної плати становить 1 255,81 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем доведено порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України, а саме: не дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України, яке полягало у тому, що позивачеві не запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, поновивши її на посаді та стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також внаслідок незаконного звільнення, позивачу, яка зазнала душевних страждань, було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм її життя, а тому враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд прийшов до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з присудженням до стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
Частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України установлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2020року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20) визначено, що "Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника... Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення".
У даній справі відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність будь-яких вакантних посад у період часу з моменту попередження позивача і до звільнення останньої з посади інспектора з кадрів філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" та не спростовано доводи позивача та її представника про наявність таких посад, як і не надано доказів виконання ним вимог ст. 49-2 КЗпП України.
У даній справі відповідач не надав жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що він вчиняв визначені ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України дії, спрямовані на працевлаштування позивача, пропонував у період від попередження про звільнення до дати звільнення наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Посилання апеляційної скарги ДСГП "Ліси України" на те, що відповідно до п. 5 ст. 82 ЦПК України факт того що саме інженер з підготовки кадрів відповідальний за проведення звільнення на підставі змін в організації виробництва і праці в порядку ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України є обов`язковим та не підлягає доказуванню оскільки вищезазначений факт встановлений стосовно Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» у рішенні від 05.11.2024 що набрало законної сили 05.12.2024, по справі № 932/6785/24.
Доводи апеляційної скарги про те, що інспектору з підготовки кадрів ОСОБА_1 як єдиному працівнику по роботі з кадрами у філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України», на виконання п. 3 наказу ДП «Ліси України» № 694 від 12.04.2024, виконуючим обов`язки директора філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» було доручено: підготувати працівникам філії, посади яких підлягають скороченню, персональні попередження про наступне звільнення; пропонувати працівникам, протягом двомісячного строку попередження, вакантні посади (за наявності) для їх подальшого переведення; у разі відмови від переведення на запропоновані посади, підготувати документи для звільнення працівників, що вищезазначене входило до посадових обов`язків позивача, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у наказі Відповідача від 12.04.2024 № 694 від 12.04.2024 № 694 «Про припинення Філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» відсутнє посилання на те, що саме на Позивача як на інспектора з кадрів покладається обов`язок пропонувати вакантні посади працівникам філії, посади яких підлягають скороченню. 
Доводи апеляційної скарги щодо обізнаності позивача з вакансіями, колегія суддів відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, жодних доказів цьому апелянтом ані в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції надано не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру; причинно-наслідкового зв`язку ситуації, що виникла, не обґрунтувала, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної їй шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки права позивачки у сфері трудових відносин були грубо порушені відповідачем внаслідок незаконного звільнення, то спричинення такими порушеннями моральної шкоди презюмується, а отже позивачка має право на відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачці вільну посаду, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України, що також понесло за собою право позивача на виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Отже, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" — залишити без задоволення.
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 10 лютого 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2026 року. 

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

О.В. Свистунова