Справа № 297/2363/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

23 лютого 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,
суддів – Кожух О.А., Джуги С.Д.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Михайлишин В.М., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості
встановив:
У липні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено 23.03.2024 кредитний договір №23.03.2024-1000003238.
Відповідно до умов договору, позичальниці надано кредит у розмірі 15 000 гривень строком на 70 днів з незмінною денною процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 1% від наданої суми кредиту. Одноразова комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 15% від суми кредиту та дорівнює 2 250,00 гривень. Кредитор нараховує неустойку 150,00 гривень, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 23.03.2024 долученої до матеріалів справи, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти на банківську картку № НОМЕР_1 у розмірі 15 000 гривень.
Відповідачка частково погашала кредит, зокрема: 05.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 26.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 12.05.2024 у розмірі 5 149,06 гривень. Дані погашення також враховано під час обрахування заборгованості.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачці кредит у розмірі відповідно до умов договору. Відповідачка в свою чергу зобов`язання за договором не виконала, внаслідок чого станом на момент пред`явлення позову утворилася заборгованість в розмірі 12 821,28 гривень, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 141,36 гривень, по процентам в розмірі 2 579,92 гривень, по неустойці 2 100 гривень. Дану заборгованість, а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд мотивував своє рішення тим, що позивач не довів суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача. Зокрема, суду не надано розрахунку заборгованості за кожен місяць вказаного періоду, що не дає можливість перевірити правильність наданого розрахунку.
Інших належних та допустимих доказів розміру заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед ТОВ «Споживчий центр» за Кредитним договором №23.03.2024-1000003238 від 23.03.2024 суду не надано.

Не погоджуючись із заочним рішенням ТОВ «Споживчий центр» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати заочне рішення, та прийняти нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що кредитний договір між сторонами укладено у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема шляхом підписання одноразовим ідентифікатором договору та всіх додатків до нього.
Вказує, що перерахування коштів підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про перерахування коштів від АТ КБ «ПриватБанк».
Позивач не може надати суду детальну виписку з карткового рахунку відповідачки, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, не відкриває карткові рахунки та здійснює перерахування коштів вже на відкриті рахунки в інших банках. Тому, виписка з карткового рахунку відповідачки є банківською таємницею та не може бути отримана позивачем.
Просить звернути увагу, що часткове погашення кредитної заборгованості відповідачкою є обставиною, яка свідчить про визнання відповідачем боргу.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подано.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 23.03.2024 укладено Кредитний договір №23.03.2024-100003238. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 23.03.2024 строком на 70 днів, тобто з датою повернення до 31.05.2024 (а.с. 22-42).
Договір підписано відповідачкою одноразовим цифровим ідентифікатором Е512.
Відповідно до умов укладеного Договору, процентна ставка становить 1% від суми наданого кредиту за один день користування кредитними коштами. Орієнтовна реальна річна процентна ставка становить 11 340,61% річних.
Також, відповідачка сплачує комісію, пов`язану з наданням кредиту, яка становить 15% від суми наданого кредиту, тобто 2 250,00 гривень.
Крім цього, договором передбачено, що за неналежне виконання кожного окремого зобов`язання ОСОБА_1 повинна сплатити неустойку в розмірі 150,00 гривень за кожен день такого неналежного виконання зобов`язань.
Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача становить суму 24 720,78 гривень. Загальні витрати за споживчим кредитом 9 720,78 гривень.
Паспорт споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною укладеного між сторонами Договору, підписано відповідачкою одноразовим цифровим ідентифікатором А512.
Згідно п. 3.1. Договору, кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти .
Пунктом 3.2. вказаного Договору встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до п. 4.1 Договору, кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача.
Відповідно до п. 6.1. Договору, позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата процентів, комісії у терміни та строки, вказані у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
Відповідно до п. 9.1 Договору, у разі несплати кредиту та/або процентів та/або комісії у встановлені договором терміни/строки, сума зобов`язань по погашенню кредиту та/ або процентів та/або комісії з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою, крім випадків, встановлених Договором. У разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та/або несплати нарахованих процентів та/або комісії до позичальника може бути застосована неустойка згідно п.7.6. Кредитного договору.
Відповідно до Договору від 23.03.2024 та квитанції про перерахунок коштів кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 15 000,00 грн. строком на 70 днів. ОСОБА_1 23.03.2024 отримано зазначені кредитні кошти у розмірі 15 000,00 грн.
Так, позивачем у підтвердження заявлених вимог, а саме наявності заборгованості ОСОБА_1 в загальному розмірі 12 821,28 грн. подано до суду довідку-розрахунок (а.с. 55).
Сторонами спору не заперечується, що відповідачка частково погашала кредит, зокрема: 05.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 26.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 12.05.2024 у розмірі 5 149,06 гривень. Дані погашення також враховано під час обрахування заборгованості.
23.08.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до кредитного договору №23.03.2024-100003238 від 23.03.2024. Даний договір підписано одноразовим цифровим ідентифікатором К162.
Сторони погодили між собою, що у зв`язку з невиконанням належним чином позичальницею взятих на себе обов`язків у останньої утворилася заборгованість у розмірі 12 821,28 гривень, яка складається з: 8 141,36 грн. – сума кредиту; 2 579,92 грн. – проценти за користування кредитом; 2 100 грн. – неустойка.
У зв`язку з цим, сторони погодили між собою новий графік погашення кредитної заборгованості, який складається з 10 платежів, який позичальниця погодилась оплатити в обумовлені строки.
Від обов`язку сплатити останній платіж споживачка звільняється у разі повного та належного виконання умов цього договору, тобто у разі сплати 9 платежів у строки визначені сторонами.
Однак, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконала та допустила утворення заборгованості у загальному розмірі 12 821,28 гривень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову мотивуючи таку відмову тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт перерахування відповідачеві кредитних коштів у розмірі 15 000 гривень та отримання таких ОСОБА_1 , а також не підтверджено заявлений до стягнення розмір кредитної заборгованості жодним розрахунком.
Апеляційний суд не погоджується з даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи слідує, що кредитний договір №23.03.2024-1000003238 укладено 23.03.2024 шляхом подання ОСОБА_1 заявки на отримання кредиту на офіційному веб-сайті позикодавця, заповнення особистих даних та обрання суми кредиту у відповідній графі.
Після цього, ОСОБА_1 акцептувала розміщену на веб-сайті позивача оферту на укладення кредитного договору шляхом авторизації на такому сайті, заповнення особистих даних, які включають, зокрема: ПІБ, місце проживання, ідентифікаційний код, контактний номер телефону, кредитну картку для перерахування коштів, тощо. 
Після заповнення відповідних даних, споживачка отримала одноразовий цифровий ідентифікатор на вказаний нею номер мобільного телефону. Одноразовим ідентифікатором Е512 Ушурелу А.М. підписала кредитний договір та всі додатки до нього, тим самим підтвердивши, що ознайомилась з усіма істотними умовами укладеного договору, зокрема щодо строку кредитування, відсотків, які підлягають нарахуванню за користування такими коштами та зобов`язалася виконати взяті на себе зобов`язання.
Проте, у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань сторонами підписано 23.08.2024 додатковий договір до кредитного договору №23.03.2024-100003238 від 23.03.2024.
Позивач зазначив, що ОСОБА_1 здійснено наступні погашення заборгованості: 05.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 26.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 12.05.2024 у розмірі 5 149,06 гривень. Дані погашення також враховано позивачем під час обрахування заборгованості.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2025 у справі №753/16762/15-ц, касаційний суд виснував, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Згідно довідки від 23.03.2024 долученої до матеріалів справи перерахування коштів ОСОБА_1 у розмірі 15 000 гривень відбулось на вказану відповідачкою кредитну картку № НОМЕР_1 .
Слід погодитись з позицією позивача, що отримати банківську виписку з карткового рахунку відповідачки ТОВ «Споживчий центр» не може у силу положень статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Зокрема, статтею 60 вищезгаданого Закону зазначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Банківською таємницею у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» є відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України та інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» як небанківська установа не може отримати доступ до виписки по картковому рахунку відповідачки та не може підтвердити факт перерахування коштів шляхом надання виписки з карткового рахунку на який було здійснено перерахування коштів у розмірі 15 000 гривень.
Факт видачі кредитних коштів підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою та фактом користування кредитними коштами ОСОБА_1 , зокрема її частковим погашенням заборгованості.
Відповідачка не надала суду виписку з карткового рахунку на який відбулось перерахування кредитних коштів для спростування факту видачі та спростування користування нею кредитних коштів, а тому враховуючи вищезазначене апеляційний суд приходить до обґрунтованих висновків щодо доведеності факту видачі кредитних коштів у розмірі 15 000 гривень на картковий рахунок відповідачки вказаний нею під час оформлення кредитних правовідносин.
Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та прийшов до помилкових висновків в цій частині.

Щодо нарахування кредитної заборгованості, то суд не позбавлений можливості здійснити розрахунки заборгованості самостійно для перевірки наявних у матеріалах справи розрахунків.
Так, кредитний договір №23.03.2024-100003238 укладено між сторонами 23.03.2024 зі строком кредитування - 70 днів зі сплатою процентів у розмірі 1% щоденно від розміру наданого кредиту. Тобто, позивачем за 70 днів нараховано процентів за користування кредитом у розмірі 10 500 гривень (15 000 х 1% = 150 х 70).
Позивачем не заперечується, що відповідачка здійснила наступні погашення: 05.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 26.04.2024 у розмірі 4 944,15 гривень; 12.05.2024 у розмірі 5 149,06 гривень. Разом на суму 15 037,36 гривень.
Слід враховувати укладення між сторонами додаткової угоди до кредитного договору (що є своєрідною пролонгацією кредиту) №23.03.2024-100003238 та станом на 23.08.2024 заборгованість ОСОБА_1 становила суму 12 821,28 гривень, яка складається з: 8 141,36 грн. – сума кредиту; 2 579,92 грн. – проценти за користування кредитом; 2 100 грн. – неустойка. Також укладення додаткової угоди підтверджує визнання відповідачкою наявної у неї заборгованості.
На момент укладення додаткової угоди, тобто станом на 23.08.2024 ОСОБА_1 сплатила комісію за надання кредиту в розмірі 2 250 гривень за надання кредиту.
Однак, апеляційний суд зазначає, що стягнення комісії за надання кредиту суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування» та усталеній практиці Верховного Суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 виснувала, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Як виснував Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року (справа №204/224/21), якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином, сплата ОСОБА_1 комісії за надання кредиту у розмірі 2 250 гривень не відповідає вищезазначеним нормам законодавства та порушує її права як споживача кредитних послуг, а тому сплачену комісію слід віднести на рахунок погашення відповідачкою процентів за користування кредитом, який з урахуванням даної суми становить суму 329,92 гривень (2 579,92 – 2 250) процентів за користування кредитом, які підлягають сплаті відповідачкою.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з позицією ТОВ «Споживчий центр» щодо підставності нарахування неустойки в розмірі 2 100 гривень з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанова ВП ВС від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 (пункт 17), постанова ВП ВС від 18.01.2022 у справі №910/17048/17 (пункт 78) та постанова ВП ВС від 29.06.2022 у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Оскільки неустойка за кредитним договором нарахована за період з 23.03.2024 по 31.05.2024 (70 днів кредитування), то відповідачка звільняється від обов`язку її сплати на користь ТОВ «Споживчий Центр».
Таким чином, заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» згідно кредитного договору №23.03.2024-1000003238 від 23.03.2024 становить суму 8 471,28 гривень, з яких: 8 141,36 гривень - заборгованість по тілу кредиту та 329,92 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом.
З урахуванням вищезазначеного заочне рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права та за неповного з`ясування всіх істотних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення даного спору.
Оскільки, рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню частково, то відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню на користь позивача підлягає сплачений судовий збір відповідно до задоволених вимог. 
ТОВ «Споживчий центр» заявлено ціну позову 12 821,28 гривень, в той час, як апеляційним судом задоволено позовні вимоги на 66,07% від заявлених вимог (8 471,28 : 12 821,28 х 100), а тому стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» за подання позовної заяви підлягає судовий збір у розмірі 1 600,48 гривень (2 422,40 х 66,07%) та за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 гривень. Тобто, загалом, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 5 234,08 гривень (1 600,48 + 3 633,60).
Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», задовольнити частково.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ЄДРПОУ: 37356833, адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, заборгованість за кредитним договором №23.03.2024-1000003238 від 23.03.2024 в розмірі 8 471,28 гривень, з яких: 8 141,36 гривень - заборгованість по тілу кредиту та 329,92 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом.

У стягненні решти розміру позовних вимог, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ЄДРПОУ: 37356833, адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 5 234,08 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: