Провадження №	2/447/387/26 	
Справа №	447/3783/25 	

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

30.03.2026           м. Миколаїв

Миколаївський районний суд Львівської області у складі:
головуючої судді - Рябчун А. В.,
за участі секретаря судових засідань – Непопалової М. Г.,
представника позивача – адвоката Ратича Т. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Миколаївського районного суду Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У листопада 2025 року до Миколаївського районного суду Львівської області звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до ордеру № 21 серії А від 21 січня 1992 року ОСОБА_3 (мама позивачки) та вона, як член сім`ї ОСОБА_3 , набули право на зайняття квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 
Позивачка вказує, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, вона є наймачем квартири, у квартирі зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , який є племінником позивачки. 
Стверджує, що відповідач у квартиру не навідується та не проживає у ній тривалий час, проте значиться зареєстрований у ній. Через реєстрацію відповідача у квартирі вона не має можливості скористатись своїм правом на отримання житлової субсидії, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Наголошує, що відповідач залишив квартиру будучи в ній приписаним та несе відповідальність за її збереження та утримання, що завдає їй збитків, зокрема при оплаті комунальних послуг. Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується актом обстеження від 22 жовтня 2025 року, який склала комісія Новороздільської міської ради. 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії суду
Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2025 року визначено суддю Миколаївського районного суду Львівської області Рябчун А. В.
З відповіді № 2040840 від 25 листопада 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 25 листопада 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 06 січня 2026 року.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 06 січня 2026 року розгляд справи відкладено на 03 лютого 2026 року.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 06 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду на 03 березня 2026 року.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 03 березня 2026 року розгляд справи відкладено на 25 березня 2026 року, постановлено відповідача викликати в судове засідання шляхом публікації оголошення на сайті судової влади.

Участь сторін у розгляді справи
В судові засідання, призначені на 06 січня 2026 року, 03 лютого 2026 року, 03 березня 2026 року, 25 березня 2026 року, позивачка не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Ратич Т. М.
В судові засідання, призначені на 06 січня 2026 року, 03 лютого 2026 року, 03 березня 2026 року, 25 березня 2026 року, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи поввдвомлений належно за зареєстрованим місцем проживання. Крім того, суд повідомляв відповідача про ьрозгляд справи шляхом публікації оголошення на сайті судової влади.
В судові засідання, призначені на 06 січня 2026 року, 03 лютого 2026 року, 03 березня 2026 року, 25 березня 2026 року, представник третьої особи - виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечив.

Відзив на позовну заяву відповідач не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що відповідно до копії ордера №21 серії А від 21.01.1992 року ОСОБА_3 має право на зайняття 2-кімнатної квартири АДРЕСА_3 . Ордер виданий на підставі рішення виконавчого комітету Новороздільської міської ради народних депутатів від 31.12.1991. У вказаному ордері вказано склад сім`ї: ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_5 (дочка позивачка, після укладення шлюбу ОСОБА_1 ); ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_8 (син).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 19 листопада 2025 року № 2025/017265143 ОСОБА_1 з 06 квітня 1993 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно з копією свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .

У відомостях про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 7943 від 19 листопада 2025 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 11 осіб, сере яких – позивачка ОСОБА_1 (з 06.04.1993 року по теперішній час), відповідач ОСОБА_2 (з 06.07.2007 року по теперішній час).
Відповідно до копії акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22 жовтня 2025 року, складеного комісією в результаті обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вказаною адресою фактично не проживає.
Відповідно до копії акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 19листопада 2025 року, складеного комісією в результаті обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вказаною адресою фактично не проживає.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло (04 жовтня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 520/7767/19, провадження № 61-3153св22).
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин понад 6-місячний строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою, позивачка надала наступні докази на підтвердження своєї правової позиції: копію ордера № 21 серії А від 21.01.1992 року, витяг з реєстру територіальної громади від 19 листопада 2025 року , копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , відомості про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 7943 від 19 листопада 2025 року, копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22 жовтня 2025 року, копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 19 листопада 2025 року.
В судовому засіданні 25 березня 2026 року представник позивачки – адвокат Ратич Т. М. позовні вимоги підтвердив з підстав, наведених у позовній заяві, та посилаючись на докази, долучені до позовної заяві та зазначені вище.
Заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Положення частини 1 статті 71 ЖК України, на яку посилається позивачка та її представник, як на підставу для задоволення позову, встановлюють шестимісячний строк, протягом якого за наймачем або членами його сім`ї зберігається жиле приміщення.
Початок відліку часу відсутності користувача у житловому приміщенні відповідно до статті 71 ЖК України визначається від дня, коли він залишив приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.
З долучених до матеріалів справи доказів неможливо встановити початок відліку часу відсутності відповідача у квартирі на АДРЕСА_3 . Наявні докази, а саме: копія акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22 жовтня 2025 року, копія акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 19 листопада 2025 року – підтверджують факт непроживання відповідача у житловому приміщенні на дату складення відповідних актів, без зазначення дати, з якої відповідач залишив житлове приміщення.
Посилання представника позивачки про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі з 2021 року, надане зі слів позивачки, не підтверджено під час розгляду справи, відтак, суд не бере до уваги зазначене як доказ початку відліку часу відсутності відповідача у квартирі.
Під час розгляду справи також не встановлено місця ймовірного проживання або вибуття відповідача ОСОБА_2 . Представник позивача вказав, що позивачці, яка є тіткою відповідача, невідомо, де проживає відповідач ОСОБА_2 . 
За таких обставин у суду відсутня можливість встановити факт дійсного вибуття відповідача ОСОБА_2 на постійне/тимчасове місце проживання до іншого житлового приміщення.
Також суд позбавлений можливості встановити відсутність обставин (поважних причин), за яких житлове приміщення зберігається за наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Тобто, відсутність відомостей про ймовірне місце проживання, навчання, роботи відповідача позбавляє суд можливості встановити відсутність обставин, за яких житлове приміщення зберігається за наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат
Згідно із частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачку.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Повний текст судового рішення складено 30 березня 2026 року.

Суддя     Анна Рябчун