РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
26 березня 2026 р.  Справа № 120/9629/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Альчука М.П., 
за участі секретаря судового засідання: Данильченко А.О. 
представника позивача: Погорілого Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРОФІТ", що діє в інтересах пайового інвестиційного фонду нерухомості "ТВОЄ КОЛО.РЕІНВИСТИЦІЯ" до Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРОФІТ", що діє в інтересах пайового інвестиційного фонду нерухомості "ТВОЄ КОЛО.РЕІНВИСТИЦІЯ" звернулося до суду з адміністративним позовом до Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області про визнання протиправним та не чинним рішення 12 сесії 8 скликання № 3 від 14.07.2022 року Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області "Про встановлення податку на майно та затвердження елементів його справляння та території Копайгородської селищної ради" в частині встановлення у додатку 1 до вказаного рішення ставки земельного податку для юридичних осіб в розмірі 3% за земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код 01.01), нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).
Мотивуючи позов, представник позивача вказує, що податкове законодавство України регламентує встановлення ставки податку для сільськогосподарських угідь не більше 1% від їх нормативної оцінки, натомість відповідачем не враховано відповідних норм законодавства при прийнятті рішення. Окрім того наголошує, що рішення прийнято відповідачем з порушенням норм Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Регламенту Копайгородської селищної ради, оскільки прийнято без належного економічно-фінансового обґрунтування щодо встановлення відповідного розміру ставки земельного податку та з порушенням процедури його прийняття щодо обговорення на сесії ради та голосування, а також оприлюднення проекту рішення та самого рішення у засобі масової інформації.
Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому заперечив проти задоволення позову. Так, зауважує, що рішення ради приймалося з урахуванням принципів загальності, рівності усіх платників перед законом, фіскальної достатності та стабільності. Також зауважує, що позивачем не наведено жодних належних та допустимих доказів порушення процедури прийняття та оприлюднення оскаржуваного нормативно-правового акту. Окрім того наголошує, що саме по собі недотримання процедури для прийняття регуляторних актів не є безумною підставою для визнання його протиправним, якщо таке рішення прийнято у межах податкових повноважень.
Ознайомившись з матеріалами справи та заслухавши сторін, судом встановлено такі обставини.
Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРОФІТ", яке діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів пайового інвестиційного фонду нерухомості "ТВОЄ КОЛО. РЕІНВЕСТИЦІЯ" є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0520280800:02:005:0065, що розташована на території Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області. 
Рішенням 12 сесії 8 скликання № 3 від 14.07.2022 року Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області встановлено на території Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області ставки земельного податку згідно додатку № 1. 
Зокрема, згідно вказаного додатку ставка земельного податку для юридичних осіб за земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (земельна частика - пай) (код 01.01), нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження) встановлена у розмірі 3%.
Не погоджуючись із вказаним розміром ставки земельного податку та вважаючи цей нормативно правовий акт таким, що прийнято із порушенням вимог законодавства, позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку обставинам справи та доводам сторін, суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною 1 статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
За частиною 1 статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Частина друга статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування (м. Страсбург, 15.10.1985 року; ратифікована Законом України від 15.07.1997 року № 452/97-ВР) передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції та вирішення якого не доручене жодному іншому органу.
Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.
Частини 1, 5, абзац 1 частини 11, частина 12 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" регламентовано, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
За змістом статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (абзац перший пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 3.1 ст. 3 Податкового кодексу України, податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.
Пункти 5.1, 5.2 статті 5 Податкового кодексу України визначають, що поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу. У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.
Згідно із пунктом 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема: загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу (підпункт 4.1.1 пункту 4.1 статті 4); презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4); стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4); єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4).
За пунктами 4.2-4.5 статті 4 Податкового кодексу України, загальнодержавні, місцеві податки та збори, справляння яких не передбачено цим Кодексом, сплаті не підлягають. Податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів. Установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України. При встановленні або розширенні існуючих податкових пільг такі пільги застосовуються з наступного бюджетного року.
Відповідно до абзацу 1 пункту 12.3, підпунктів 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів (підпункти 12.3.4, 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).
Відповідно до абзацу 1 пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
За позицією позивача в розглядуваній справі має місце ситуація, коли орган виконавчої влади усупереч закону встановив розмір податкового обов`язку та не довів його до відома, шляхом оприлюднення проекту рішення та самого рішення у засобах масової інформації, а також не надав належного економічно-фінансового обґрунтування.
Суд зауважує, що оскаржуване рішення сільської ради, як це випливає з його змісту, виконує, насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінює порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулює власні регулятивні механізми, а тому й не має регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів Податкового кодексу України, закріплених у його статті 12, визначає елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).
Тобто встановлення ставок місцевих податків та зборів є законодавчо закріпленим у Податковому кодексі України обов`язком відповідної ради, яка згідно із статтею 76 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" несе відповідальність у разі порушення нею Конституції або законів України.
У будь-якому разі, незалежно від виконання відповідною радою свого обов`язку щодо прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, правовідносини стосовно їх справляння та порядку адміністрування не залишаються неврегульованими і регламентуються відповідними положеннями Податкового кодексу України, які можуть бути змінені лише шляхом внесення законодавцем змін до "тіла" цього Кодексу й застосовуються безпосередньо та без здійснення аналізу їх регуляторного впливу.
Водночас, позивач фактично вказую на певні аспекти порушення процедури прийняття оскаржуваного акту саме як регуляторного акту, порядок та процедура якого передбачена Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Податкові правовідносини, як окремий і самостійний вид відносин, унормовуються, насамперед, Податковим кодексом України, положення якого можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до нього відповідними законами України, а усі нормативно-правові акти, які входять до складу податкового законодавства України, повинні прийматися на підставі, за правилами та на виконання цього Кодексу.
Жодних бланкетних або відсильних норм права, які б встановлювали обов`язок застосування у податкових правовідносинах спеціальних правових процедур Податковий кодекс не містить.
Так, щодо рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, які є нормативно - правовим актом, то стосовно таких рішень як у Податковому кодексі України, так і у Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні", або буд-якому іншому акті законодавства відсутня конкретизація способу їх оприлюднення саме у засобах масової інформації, а також не регламентовано обов`язок опубліковувати проекти таких рішень та надавати фінансово-економічне обґрунтування.
За змістом статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, у тому числі нормативно-правового характеру, підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації", статтею 15 якого встановлено обов`язок оприлюднення розпорядниками своїх нормативно - правових актів невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня їх затвердження. Ця ж стаття Закону України "Про доступ до публічної інформації" у імперативній формі визначає, що у разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.
Згідно з встановленими судовим розглядом цієї справи обставинами, які не заперечуються сторонами, оскаржуване рішення, датоване 14.07.2022 року та було офіційно оприлюднене на офіційному веб-сайті, тобто до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, у якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін.
Разом з тим, гіперпосилання на вказане рішення із відповідними додатками виявилися неактивними, у зв`язку із постійними перебоями роботи сайту громади та перенесенням інформації на нову платформу. Вказане було самостійно виправлене, шляхом повторного завантаження.
Представником позивача вказані відомості не заперечуються. 
Більше того, позивач не вказував, що він взагалі не мав можливості ознайомитись з цим документом і не був обізнаний про його наявність.
Вказане свідчить про те, що Товариство не мало жодних перешкод у тому, щоб дізнатись про наявність такого рішення, і його зміст, суть урегульованих ним питань і сферу дії цього акту, врахувати викладені у ньому приписи під час провадження своєї господарської діяльності у наступному податковому (бюджетному) періоді.
Окремо суд зауважує, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Суд зауважує, що межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена, серед іншого, у постановах Верховного Суду від 23.04.2020 року у справі №813/1790/18 та від 22.05.2020 року у справі № 825/2328/16.
Із витягу з протоколу Копайгородської селищної ради Вінницької області від 14.07.2022 року 20 сесії 8 скликання встановлено, що на роботі пленарного засідання ради взяло участь 12 депутатів з 22 депутатів ради та сільський голова.
Оскаржуване рішення прийнято на засіданні ради 14.07.2022 року одноголосно.
Судом із наявних матеріалів справи не встановлено процедурних порушень, які б мали наслідком скасування правильного по суті рішення. 
У свою чергу, позивачем надано лиш формальне посилання на порушення процедури без конкретизації таких порушень та їх істотності. 
У ході судового розгляду, представником позивача не було доведено наявності фундаментальних порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про встановлення на території Копайгородської селищної ради місцевих податків і зборів.
Відтак, доводи представника позивача є безпідставними.
Щодо змісту оскаржуваного рішення, а саме відсоткового значення встановленої ставки земельного податку для юридичних осіб за земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код 01.01), нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), суд зауважує таке.
Відповідно до пункту 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до частини 1 статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема на землі сільськогосподарського призначення.
Статтею 22 Земельного кодексу України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
До земель сільськогосподарського призначення належать:
а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);
б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Суд звертає увагу, що визначення ставки земельного податку не більше 1 % стосується виключно сільськогосподарських угідь.
Натомість позивачем помилкового ототожнено поняття сільськогосподарських угідь із ширшим за змістом значенням земель сільськогосподарського призначення.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальне правило пункту 274.1 статті 274 Податкового кодексу України – ставка до 3 % від нормативної грошової оцінки.
Решта доводів та аргументів сторін не мають значення для вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.
Стосовно оцінки інших аргументів (доводів), наданих сторонами, то суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин і правових підстав, за результатами розгляду справи, суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Підстави для розподілу судових витрат у порядку, передбаченому статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ПРОФІТ", що діє в інтересах пайового інвестиційного фонду нерухомості "ТВОЄ КОЛО.РЕІНВИСТИЦІЯ" (вул. Дружківська, буд. 10, м. Київ, код ЄДРПОУ 32733820) до Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області (вул. Центральна, буд. 28, с. Копайгород, Жмеринський р-н, Вінницька обл., код ЄДРПОУ 04326112) про визнання протиправним та скасування рішення. 

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя Альчук Максим Петрович