Справа № 712/13598/25
Провадження № 2/712/657/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2026 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Чумак Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:
Позивачка ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Семенюк О.Г. звернулася до Соснівського районного суду м.Черкаси з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В позові зазначає, що 13 жовтня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Відповідно до рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 13 грудня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира куплена за спільні кошти, однак право власності було оформлено та зареєстровано на відповідача. На даний час між нею та відповідаче не досягнуто згоди про поділ вказаного спільного майна.
Просить здійснити поділ спільного майна подружжя визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати пов`язані із розглядом справи.
Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.10.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
06 листопада 2025 року надійшов відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя в якому відповідач ОСОБА_2 зазначає, що позивачка не брала участь у придбанні спірної нерухомості, не мала свого доходу, тому купівля квартири за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалась відповідачем лише за власні кошти, що підтверджується наступним:  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько Відповідача, ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з права власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м. Відповідач скористався своїм правом на спадщину за законом, що зафіксовано в свідоцтві про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_4 , державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори 23 червня 2015 року за реєстраційним №1-1103. Державну реєстрацію права власності відповідача на спадкову квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Олексієнко К.П., державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори 23 червня 2015 року, номер запису про право власності 10150044, реєстраційний номер об?єкта 664956771101. Відповідач вказує, що позивачці, яка на той час проживала одною сім?єю з відповідачем та вела з ним спільне господарство, було достеменно відомо і про смерть батька відповідача і про наявність спадкової квартири і про вступ відповідача в право власності на неї. Крім того, 21 серпня 2015 року, тобто лише через 2 місяці після того як відповідач став власником спадкової квартири, він продає її гр. ОСОБА_5 за ціною 125 800 гривень. Ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем. Даний факт підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 21.08.2015, який складено та посвідчено Довгань О.Я. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 21 серпня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за №993.
26 серпня 2015 року, тобто через п`ять днів після цієї угоди, відповідач купує спірну квартиру за ціною 384 540 гривень. Ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем. Даний факт підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 26.08.2015, який складено та посвідчено Ткаченко І.П. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 26 серпня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за №2320. Для того, щоб купити спірну квартиру, відповідач використав всі кошти отримані від продажу спадкової квартири, в розмірі 125 800 гривень, частину коштів в розмірі 202 000 гривень, відповідач додав з особистих заощаджень. Решту коштів в розмірі 56 740 гривень надала відповідачу його мати - ОСОБА_6 , тобто НОМЕР_1 + 56 740 = 384 540 гривень.
За усною домовленістю між позивачем і відповідачем, які на той момент ще перебували у шлюбі, у 2015 році, оскільки купівлю нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м. здійснював відповідач лише за свої кошти і в договорі купівлі-продажу і у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень відповідач зазначений як покупець та власник. Про цей факт точно знала позивач оскільки в договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що він вчиняється за згодою дружини ОСОБА_1 , справжність підпису на заяві якої засвідчено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №2319, тобто відразу перед вчиненням угоди купівлі спірної квартири (зареєстровано в реєстрі за №2320). Також, посилався на пункт 9 договорі купівлі-продажу спірної квартири згідно якого «Квартира набувається «Покупцем» в спільну сумісну власність подружжя». Згідно зазначеного договору «Покупцем» виступав відповідач одноосібно, зазначене на думку позивача свідчить про те, що здійснював купівлю і платив за нерухомість свої особисті кошти, безпосередньо сам відповідач. Отже зазначеними обставинами відповідач вказує на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, є його особистою власністю, а тому у задоволенні позову слід відмовити.  
16.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 адвоката Семенюк О.Г. надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що саме його особисті кошти були направлені на купівлю спірної квартири. Адже, продаж ним свого майна ніяким чином не підтверджує факту вкладення отриманих з продажу коштів саме на купівлю квартири по АДРЕСА_3 . Наданий до суду доказ – Договір купівлі - продажу квартири від 21.08.2015 року не містить інформацію щодо предмета доказування, а саме купувалася квартира за власні кошти Відповідача чи за спільні кошти подружжя. До відзиву на позовну заяву не додано ані банківської квитанції про зарахування коштів від продажу квартири на рахунок відповідача, ані квитанції про перерахування цих коштів на рахунок продавця спірної квартири за договором. В цьому випадку це було б єдиним належним доказом обставин, про які відповідач зазначає у відзиві. Вказували, що відповідач продав квартиру за 125 800 грн., а спірну квартиру було придбано за 347500 грн. Тобто, майже втричі дорожче. Відповідно до позиції відповідача решту коштів він додав з власних заощаджень, а ще частину коштів Відповідачу дала його мати. Водночас, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин також надано не було. Зазначала, що на момент купівлі квартири 25.08.2015 року сторони перебували у шлюбі вже майже 4 роки і мали спільний бюджет, почали відкладати кошти на купівлю житла для сім`ї з початку сімейних відносин. Тобто всі кошти які були відкладені під час шлюбу на квартиру – це були спільні кошти подружжя. Кошти на купівлю квартири відкладалися зі спільного доходу. Власних заощаджень відповідач не міг мати, оскільки всі заощадження, які робилися під час шлюбу є спільними (навіть у тих випадках, коли один з подружжя не працює і не має жодного доходу). Більше того, кошти які надаються подружжю сторонніми особами також є спільними. Отже, твердження Відповідача, що квартира була куплена лише за його кошти є недоведеними. 
21.02.2026 року відповідач у запереченнях на відповідь на відзив підтримав свої попередні доводи, додатково зазначав, що у спірній квартирі він мешкає та зареєстрований з двома доньками – ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачка наразі знята з реєстрації та проживає в іншій країні, з іншою сім`єю. Відтак, позивачка ставить питання про фактичне право користування квартирою для третіх осіб, тоді як квартира має належати йому та донькам, вихованням яких він займається одноособово. Доказів фінансової участі у придбаннні квартирою позивачкою не надано, розрахунки під час оформлення правочинів велися у готівковій формі, що відповідає сталій практиці при оформленні угод купівлі-продажу нерухомості, тому очевидним є те, що банківські квитанції відсутні. Просив відмовити у позові. 
22 січня 2026 року ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення справи до набрання законної сили рішенням в справі №712/15948/25 про визначення місця проживання дітей з батьком. 
20 лютого 2026 року ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Семенюк О.Г. позовні вимоги підтрималата просила їх задовольнити. 
Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову, як такому, що є безпідставним, необґрунтованим з огляду на те, що квартира придбана за його особисті кошти, тому на неї не розповсюджується режим спільної сумісної власності, також наполягав на необхідності зупинення провадження в даній справі до вирішення цивільної справи №712/15948/25 про визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки права на спірну нерухомість також мають неповнолітні діти, що має бути враховане при поділі. 
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні надала поянення та підтвердила, що дійсно передала готівкою своєму синові - ОСОБА_2 у якості подарунка на день народження грошову суму орієнтовно в розмірі 57 000 гривень, якої йому не вистачало для придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 . Позивачку вона про це не повідомляла, однак вказувала, що часто дарувала на свята подружжю сина та невістки на придбання побутової техніки та інших необхідних побутових речей грошові кошти, оскільки мала заощадження. Вказувала, що спірна квартира має належати її сину, так як тільки він фінансував її придбання за рахунок спакового майна, яке було продане, своїх заощаджень та грошей, яких вона йому подарувала. 
Заслухавши учасників судового процесу, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.
При розгляді справи судом встановлено, що 13 жовтня 2011 року ОСОБА_1 що є позивачем по справі та ОСОБА_2 (відповідач) зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №1497. 
В період шлюбу у сторін народилися доньки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 13 грудня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. 
За час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року посвідченого Ткаченко І.П. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2320.
Згідно вказаного Договору ОСОБА_2 , як покупець купує та приймає у власність квартиру та зобов`язується оплатити її вартість, відповідно до умов, що визначені в цьому договорі (п. 1 Договору).
Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 384 540 гривень, які представник продавця отримав повністю до підписання цього договору. 
Згідно п. 9 Договору квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя, договір вчиняється за згодою дружини ОСОБА_1 , справжність підпису якої посвідчено Ткаченко І.П. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області, 28.08.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 2319.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42826584 від 26.08.2015 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (розмір частки 1) на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2320, виданий 26.08.2015 приватним нотаріусом Ткаченко І.П.
Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила суд поділити спільне майно подружжя, а саме трьокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , яка були придбанні в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 з 2011 року по 2023 рік.
Заперечуючи проти доводів позивачки, відповідач вказував, що квартира придбана за його особисті кошти та є його особистою власністю.
При розгляді справи судом встановлено, що за Договором купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року посвідченого Ткаченко І.П. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2320 було придбано квартиру квартиру АДРЕСА_4 .
Вказане нерухоме майно було придбане у період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до частини 2 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності визначений частино 1 статті 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (Постанова ВП ВС від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання ВП ВС, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. (Постанова ВП ВС від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19)
Поряд з цим придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Постанова КЦС ВС від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).
КЦС ВС у своїх постановах (від 29.01.2020 у справі №463/5183/17-ц (провадження №61-19271св19); від 31.01.2024 у справі №645/4165/21 (провадження №61-113св23)) наголосив на важливості доведення стороною, яка спростовує презумпцію спільної сумісної власності, не лише факту наявності особистих коштів, а й способу їх використання.
Сторона, яка спростовує, повинна надати належні та допустимі докази того, що саме особисті кошти були використані для набуття майна під час перебування у шлюбі.
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що спірна квартира, яка була придбана в період їх шлюбу з ОСОБА_1 придбана виключно за його особисті кошти, які були отримані, зокрема, від продажу спадкової квартири АДРЕСА_5 (свідоцтво на ім`я відповідача наявне в матеріалах справи, видано 23.06.2015 р. нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-1103), в розмірі 125 800 гривень. 
Іншу частину частину коштів в розмірі 202 000 гривень, відповідач додав з особистих заощаджень. Решту коштів в розмірі 56 740 гривень надала відповідачу його мати - ОСОБА_6 , тобто всього НОМЕР_1 + 56 740 = 384 540 гривень, які відповідач вважає особистими коштами.
На підтвердження своїх доводів щодо вартості продажу спадкового майна – квартири АДРЕСА_5 надав Договір купівлі-продажу від 21.08.2015 зазначеної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я., зареєстровано за №993, відповідно до якого продаж вчинено за 125 800 гривень, які отримані продавцем до підписання цього договору. 
Отже, як і підтвердив відповідач в судовому засіданні та запереченнях на позов, розрахунки між сторонами відповідно до умов вказаного Договору купівлі-продажу №993, здійснювалися в готівковій формі, як і у випадку придбання.
Суд зазначає, що сам по собі факт продажу спадкового нерухомого майна за готівкові кошти та подальшого придбання через п`ять днів іншого нерухомого майна також за готівкові кошти не може свідчити про те, що для придбання спірної квартири були використані саме кошти, отримані від продажу спадкового майна.
Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини справи, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази мають бути належними та допустимими.
Оскільки стороною відповідача стверджується, що спірна квартира була придбана саме за кошти, отримані від продажу спадкового майна, а також частково за кошти, надані матір`ю відповідача а також за рахунок його особистих заощаджень, саме на відповідача покладався обов`язок довести зазначені обставини належними та допустимими доказами.
Разом з тим будь-які докази, які б підтверджували рух грошових коштів від моменту їх отримання внаслідок відчуження спадкового майна до моменту придбання іншого нерухомого майна, суду не надані. У матеріалах справи відсутні банківські документи (виписки з рахунків, документи про внесення готівкових коштів на рахунок, документи про їх подальше зняття чи перерахування продавцю), які могли б об`єктивно підтвердити використання саме цих коштів для придбання спірної квартири.
Крім того, допитана в судовому засіданні мати відповідача ОСОБА_6 пояснила, що частина коштів була надана нею відповідачу у якості подарунка. 
Разом з тим будь-які письмові докази на підтвердження передачі грошових коштів (розписка, заява про отримання обдарованим, договір дарування грошових коштів, банківські документи тощо) суду не надані.
Суд враховує, що обставини передачі значної суми грошових коштів повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами, а самі лише показання свідка — матері відповідача, яка є заінтересованою особою у результаті розгляду справи, не можуть вважатися достатнім доказом походження коштів та не доводить що такі кошти є особистою приватною власністю відповідача та не входять до складу спільного майна подружжя.
Таким чином, доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна, особисті заощадження, а також за кошти, надані матір`ю відповідача, ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами у розумінні цивільного процесуального законодавства.
У постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц наголошено на необхідності доказування факту придбання майна за особисті кошти одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду (Постанова від 10 липня 2024 року у справі №523/7796/1972) неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Аналогічний стандарт доказування застосовано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц,
Суд, оцінивши надані докази на спростування презумпції спільної сумісної власності вважає що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти.
Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Як рекомендує п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. 
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
З урахуванням всього вищевикладеного, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи та перевірки доводів сторін, дослідження наданих сторонами доказів, керуючись принципами справедливості та змагальності, а також стандартами доказування, встановленими чинним процесуальним законодавством України, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. 
Ефективним способом захисту в даному випадку є визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трьокімнатної квартири АДРЕСА_4 та визнання за кожним учасником справи в порядку поділу майна по частини вказаної квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.
Керуючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст. 60, 63,70 СК України, суд
У Х В А Л И В:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) трьокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .
Визнати за  ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину трьокімнатної квартири АДРЕСА_6 .
Визнати за  ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину трьокімнатної квартири АДРЕСА_6 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлений 02.04.2026 року.
Головуючий: Т.Є. Троян