Справа №461/5965/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року            м.Львів
Галицький районний суд м. Львова в складі: 
головуючого судді  Радченка В.Є.
з участю:
секретаря  Яцишин В.
позивача      ОСОБА_1 (ВКЗ)
представника відповідача  Шпакової Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, код ЄДРПОУ 04055896) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,-

встановив:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, в якому просить визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 квітня 2025 року він прибув на автомобілі марки «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_2 , до Восьмого апеляційного адміністративного суду, де залишив транспортний засіб у місці, яке, на його думку, не заборонене для зупинки чи стоянки, оскільки відповідні дорожні знаки відсутні, а попереду знаходився ряд інших транспортних засобів. Після повернення до транспортного засобу позивач виявив документ, складений інспектором з паркування, про притягнення до адміністративної відповідальності. Як убачається з матеріалів справи, постановою серії ЛВ № 00843554 від 07 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Зазначеною постановою встановлено, що 16 квітня 2025 року о 13:37 годині у місті Львові по вул. Кирила і Мефодія, 4 позивач здійснив стоянку транспортного засобу на тротуарі без забезпечення вільного простору для руху пішоходів шириною не менше 2 метрів, чим порушив вимоги Правил дорожнього руху України. Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, посилаючись на відсутність у інспектора з паркування повноважень, недоведеність факту правопорушення, порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності, неналежне вручення постанови, а також на судову практику, яка, на його думку, підлягає застосуванню. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що постанова винесена правомірно, у межах наданих повноважень, а факт правопорушення підтверджується належними та допустимими доказами. Оцінюючи доводи сторін, досліджені у судовому засіданні докази та норми чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Верховний Суд у своїй усталеній практиці наголошує, що адміністративний суд при розгляді справ цієї категорії не підміняє собою суб`єкта владних повноважень, а перевіряє, чи прийняте рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а також чи є воно обґрунтованим та пропорційним. Судом встановлено, що постановою серії ЛВ № 00843554 від 07.05.2025 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Відповідно до частини третьої статті 219 КУпАП інспектори з паркування є уповноваженими посадовими особами, які мають право розглядати справи про адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення. Матеріалами справи підтверджується, що інспектор з паркування, який виніс оскаржувану постанову, є належним суб`єктом владних повноважень та діяв у межах наданих законом повноважень. Отже, доводи позивача щодо відсутності у інспектора повноважень є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Щодо наявності події та складу адміністративного правопорушення суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 15.10 (в) Правил дорожнього руху України стоянка транспортних засобів на тротуарах забороняється, за винятком випадків, коли для руху пішоходів залишається не менше 2 метрів. Як встановлено судом, позивач здійснив стоянку транспортного засобу на тротуарі з порушенням зазначених вимог, що підтверджується матеріалами фотофіксації, долученими до справи. Відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, у тому числі отримані за допомогою технічних засобів фото і відеофіксації. При цьому суд враховує, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, у справах про адміністративні правопорушення застосовується стандарт доведеності «поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність доказів повинна бути достатньою, узгодженою та переконливою для висновку про вчинення особою правопорушення. У даній справі наявні у матеріалах фотофіксації докази є взаємопов`язаними, логічними та не спростовані позивачем, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави сумніватися у доведеності факту вчинення адміністративного правопорушення. При цьому суд зазначає, що сам по собі факт заперечення позивачем своєї вини без надання належних та допустимих доказів не може вважатися підставою для висновку про недоведеність правопорушення. Сумніви повинні бути обґрунтованими та підтвердженими доказами, а не ґрунтуватися виключно на позиції сторони. Суд визнає зазначені докази належними та допустимими, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку, є послідовними, узгодженими між собою та не містять суперечностей, що виключає сумнів у їх достовірності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.02.2020 року у справі №522/1917/17, в якій зазначено, що матеріали фотофіксації є належними та допустимими доказами у справах про адміністративні правопорушення, якщо вони дають можливість встановити обставини правопорушення. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що матеріали фото- та відеофіксації є належними та допустимими доказами та можуть бути покладені в основу висновків про наявність складу адміністративного правопорушення. Доводи позивача щодо недоведеності факту правопорушення суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи. Щодо доводів позивача про порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності суд зазначає, що відповідно до статей 279-1 – 279-4 КУпАП у разі фіксації правопорушення у режимі фотозйомки (відеозапису) постанова про накладення адміністративного стягнення може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Верховний Суд у своїй практиці виходить з того, що такий порядок не порушує права особи на захист, оскільки особа не позбавлена можливості оскаржити відповідну постанову в судовому порядку. Щодо доводів позивача про неналежне вручення постанови суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 291 КУпАП постанова у справах про адміністративні правопорушення, зафіксовані у режимі фотозйомки, набирає законної сили після її вручення або повернення поштового відправлення. Сам по собі спосіб повідомлення особи про винесення постанови не впливає на факт вчинення правопорушення та не є самостійною підставою для скасування постанови. Щодо посилань позивача на судову практику Верховного Суду суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України правові висновки Верховного Суду враховуються судами, однак підлягають застосуванню з урахуванням конкретних фактичних обставин справи. Суд встановив, що обставини, на які посилається позивач, не є тотожними обставинам даної справи, зокрема з огляду на характер правопорушення, спосіб його фіксації та наявність належних доказів, у зв`язку з чим наведена позивачем практика не підлягає застосуванню. Верховний Суд також наголошує, що формальні порушення процедури, які не вплинули на правильність вирішення справи та не призвели до порушення прав особи, не можуть бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень. Так, у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №761/39993/16-а зроблено висновок, що самі по собі порушення процедурних вимог не є підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень, якщо такі порушення не призвели до обмеження прав особи та не вплинули на правильність вирішення справи. Інші доводи позивача, зокрема щодо відсутності доказів, протиправності дій відповідача та порушення принципу законності, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються дослідженими доказами. Відповідно до статті 77 КАС України обов`язок доказування покладається на сторони, при цьому позивач не довів обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що доводи позивача є необґрунтованими, носять припущувальний характер, не підтверджені належними та допустимими доказами та спрямовані фактично на переоцінку обставин, які належним чином встановлені уповноваженою особою відповідача. Підстав для втручання суду у прийняте рішення суб`єкта владних повноважень не встановлено. Суд також враховує принцип пропорційності, який є складовою верховенства права та передбачає необхідність досягнення справедливого балансу між публічними інтересами та правами особи. Накладене на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу відповідає характеру вчиненого правопорушення, не є надмірним втручанням у його права та переслідує легітимну мету забезпечення безпеки дорожнього руху та дотримання правил паркування. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що постанова серії ЛВ № 00843554 від 07.05.2025 року винесена уповноваженою особою, у межах наданих повноважень, з дотриманням вимог чинного законодавства та за наявності достатніх і належних доказів вчинення адміністративного правопорушення. Підстав для задоволення адміністративного позову суд не вбачає. Суд також враховує, що втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень можливе лише у випадку їх очевидної протиправності або свавільності, чого у даній справі не встановлено. Керуючись - ст. ст. 2, 6, 9, 72–77, 241–246 КАС України, ст. 122, 219, 251, 279-1 КУпАП, суд –
ухвалив: 

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, код ЄДРПОУ 04055896) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення.
Судові витрати залишити за позивачем.
Відповідно до ч. 6 ст. 157 КАС України заходи забезпечення позову за ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.07.2025 р. про зупинення стягнення на підставі постанови Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради серії ЛВ №00843554 від 07.05.2025 р., -зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:         Радченко В.Є.