КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року м. Київ справа №755/6334/24
Київський окружний адміністративний суд у складі:
головуючої судді Білоноженко М.А.,
розглянувши у приміщені суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп відсутній)	
до	Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, код ЄДРПОУ 42552598)	
про	визнання протиправними та скасування рішень про примусове видворення з України та про заборону в`їзду в Україну	
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, у якому просив суд:
- рішення головного спеціаліста сектору правового забезпечення і міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Дмитра Хоржевського від 13.09.2023 про примусове видворення з України ОСОБА_1 ;
- рішення начальника Управління організації запобігання нелегальної міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Донскова А. від 23.10.2023 про заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що у травні 2018 року, через митно-прикордонний пункт пропуску «Кучурган-Первомайск» ПОЗИВАЧА прибув до України. Відповідно до постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора Літкевича Д.О. про видачу (екстрадицію) особи від 03.03.2021: 03.09.2020 позивача затримано у м. Київ у зв`язку з розшуком російськими правоохоронними органами; 05.09.2020 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва до позивача заставано тимчасовий арешт; 06.10.2020 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва до ПОЗИВАЧА застосовано екстрадиційний арешт. Вказаний арешт було продовжено до 09.03.2021. Відповідно до відповіді з відділу забезпечення досудового слідства СБУ №23/К-20/36/609 від 19.09.2023, позивач тримався під вартою в ІТТ СБУ в м. Києві з 24.12.2019 по 24.06.2021. Згідно із вироком Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2021 у справі №754/3932/20 позивача визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Відповідно до відповіді на адвокатський запит з ДУ «Бориспільська виправна колонія №119» №7-4315/ВС від 21.09.2023 позивач вибув з вказаної установи 31.08.2023. 31.08.2023 на підставі ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області до позивача застосовано екстрадиційний арешт строком на 14 діб. Місце екстрадиційного арешту позивача, позивача визначено в ДУ «Київський слідчий ізолятор». 13.09.2023 представником вищевказаної прокуратури подано клопотання до Шевченківського районного суду м. Києва про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання. В цей же день, вищезазначеним судом було розглянуто клопотання та задоволено його. Позивач звільнений з під варти 13.09.2023 на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва. Державною міграційною службою України на адвокатський запит від 21.09.2023 щодо надання інформації стосовно позивача, повідомлено, що 14.09.2023 на підставі рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 13.09.2023 про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі - ПТПІ), громадянин позивач був поміщений до Миколаївського ПТПІ. 10.10.2023 під час особистої зустрічі представника АО «СОЛОДКО ШКУРІДІН» з позивачем в Державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС», останній власноруч заповнив та підписав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.10.2023 та передав адміністрації Миколаївського ПТПІ для подальшого направлення останньої за належністю. На електронну пошту адвоката 16.11.2023 було отримано відповідь на адвокатський запит, в якій директор Миколаївського ПТПІ О. Терещук зазначив, що власноруч заповнена та підписана позивачем заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту була направлена до ГУ ДМС України в Одеській області та відповідно до квитанції № 5650116781142 від 10.11.2023 конверт було надіслано адресату. У подальшому 22.11.2023 на електронну пошту адвоката було отримано відповідь на вищевказаний адвокатський запит, в якій ГУ ДМС України в Одеській області в особі заступника начальника Головного управління-начальника управління А.Максименка, в якому було зазначено, що зазначений орган тимчасово відмовляє позивачу в реалізації його права на доступ до процедури сфери міжнародного захисту. Такий самий лист було направлено і позивачем до Миколаївського ПТПІ. Враховуючи те, що ГУ ДМС України в Одеській області безпідставно відмовило позивачу у прийнятті заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та із порушенням порядку надання такої відмови, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо неприйняття заяви та рішення про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та зобов`язання вчинити певні дії. Наразі рішення у вказаній справі №420/33802/23 не прийнято.
Крім того, постановою начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора Літкевича Д.О. про видачу (екстрадицію) особи від 03.03.2021, прийнято рішення про видачу до російської федерації позивача для притягнення до кримінальної відповідальності. В свою чергу, позивач відбував покарання в ДУ «Бориспільська виправна колонія № 119». А тому реалізацію екстрадиції було відтерміновано. Строк відбуття покарання закінчився 01.09.2023. У зв`язку з тим, що існували об`єктивні протиріччя у прийнятому рішенні за запитом про видачу позивача . правовим органам російської федерації для притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з недостатньою перевіркою наявності вищевикладених підстав у статті 589 КПК України та у зв`язку з нововиявленими обставинами, а відтак були наявні підстави для скасування постанови про видачу (екстрадицію) особи. Вказане стало підставою для звернення до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із скаргою на рішення про видачу особи (екстрадицію) та скасування постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора Літкевича Д.О. про видачу (екстрадицію) особи від 03.03.2021 відносно позивача. Проте ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у задоволенні скарги відмовлено.
Головним спеціалістом сектору правового забезпечення і міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Дмитром Хоржевським 13.09.2023 було прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації. Вказаним рішенням було вирішено примусово видворити до країни походження або до третьої країни позивача. В обґрунтування підстав для примусового видворення було взято до уваги те, що позивач, перебуваючи в Україні з порушенням вимог міграційного законодавства, становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Начальником Управління організації запобігання нелегальної міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Донсковим А. 23.10.2023 прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну позивачу. Вказаним рішенням було вирішено заборонити позивачу в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки. В обґрунтування вказаного рішення було зазначено, що під час попереднього перебування на території України позивач, він не виконав постанову про накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, ухиляється від її виконання.
В оскаржуваному рішенні про примусове видворення від 13.09.2023 ЦМУ ДМС у м. Києві посилається на те, що рішення прийнято, у тому числі, на підставі листа СБУ, згідно якого позивач затримувався правоохоронними органами Турецької Республіки за терористичну діяльність, засуджений, але звільнений умовно достроково. Також, згідно з наявною інформацією, є членом осередку міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава». Також в обґрунтуванні рішення зазначено, що позивач перебуває в Україні з порушенням вимог міграційного законодавства, становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Зазначає, що оскаржуване рішення не містить жодної з підстав, визначених статтею 30 Закону № 3773-VI. Тим більше, що позивача не було затримано за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України. Також не приймалось рішення про примусове повернення позивача. Інших випадків, що передбачені законом та можуть бути підставами для прийняття рішення про примусове видворення позивача, відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено. Водночас, як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття, у тому числі, слугувало інформування від СБУ щодо позивача, перебування якого становить загрозу національній безпеці України. Однак, в оскаржуваному рішенні від 13.09.2023 не зазначено фактичних даних щодо вчинення позивачем конкретних протиправних дій, що становлять загрозу національній безпеці України, також відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вчинення позивачем правопорушень щодо національної безпеки України, повідомлення йому про підозру тощо.
У рішенні про заборону в`їзду в Україну від 23.10.2023 підставою для його прийняття стало те, що позивач під час попереднього перебування на території України не виконав постанову про накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення та ухиляється від її виконання. Зауважив, що дійсно, позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КпАП України у вигляді штрафу у розмірі 5 100, 00 грн. Вказана постанова була прийнята судом 13.09.2023. Водночас 13.09.2023 було прийнято рішення про примусове видворення позивача та він був притягнутий до адміністративної відповідальності. Того ж дня 13.09.2023 позивач був затриманий. Цілком логічним є висновок про те, що у зв`язку із затриманням 13.09.2023 позивач не мав можливості виконати жодне з прийнятих відносно нього рішень, ані про примусове видворення, ані про сплату адміністративного штрафу. Але той факт, що позивачем не були виконані відповідні рішення від 13.09.2023 не може свідчити про факт його ухилення від виконання цих рішень, оскільки вони не були виконані з об`єктивних причин. Зазначає і про те, що жодних належних та допустимих доказів про те, що позивачем не було виконано судове рішення, відповідачем у своєму рішенні не наведено. Також відсутня інформації у рішенні і про те, чи набрало вказане судове рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності законної сили, чи зверталось воно до виконання і, що є найголовнішим, чи відомо було позивачу про існування вказаного судового рішення. Таким чином, покладення в основу оскаржуваного рішення від 23.10.2023, як підставу для його прийняття, того факту, що позивач не виконав постанову про накладення адміністративного стягнення, є неправомірним.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02.05.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02.05.2024 скасовано, а справу №755/6334/24 направлено на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято справу №755/6334/24 до свого провадження суддею Білоноженко М.А. та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
У відзиві на позовну заяву, відповідачем заперечено проти позовних вимог, з тих підстав, що у позивача відсутні будь-які документи, які б давали йому право на перетинання державного кордону України в напрямку виїзду. З питань отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів позивач не звертався. Вказане свідчить про те, що позивача порушив вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон).
Позивач не має жодного документу, який надавав би йому право перетину державного кордону для виїзду з України. Окрім того, з моменту затримання до теперішнього моменту відсутня співпраця з боку іноземця під час процедури його ідентифікації. Отже, уповноважені особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
В ході реалізації заходів з усунення передумов та запобігання загрозам, які становлять діяльність членів та прихильників міжнародних терористичних організацій, Департаментом захисту національної державності СБУ виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який за даними іноземних спецслужб є членом осередку міжнародної терористичної організації «Ісламська держава».
Згідно інформації СБУ, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , затримувався правоохоронними органами Турецької Республіки за терористичну діяльність, був засуджений, але звільнений умовно-достроково.
В травні 2018 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 в`їхав в Україну, використовуючи підроблені документи та установчі дані громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
01.09.2019 у м. Києві ОСОБА_1 було затримано співробітниками національної поліції. При затримані він пред`явив підроблене водійське посвідчення, видане компетентними органами Киргизької Республіки ОСОБА_2 . У ході особистого огляду у нього було виявлено вогнепальну зброю з боєприпасами до неї, саморобні вибухові пристрої в корпусі ВОГ-17 поєднані з запалами УЗРГМ-2, балаклава та капронові хомути.
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2021 у справі №754/3932/20 ОСОБА_1 , визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 263 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
03.03.2021 Офісом Генерального прокурора у справі про екстрадицію ОСОБА_1 , прийнято рішення про його видачу до російської федерації з відстрочкою виконання рішення після відбуття покарання на території України.
23.10.2022 ОСОБА_1 , етаповано до колонії для відбування покарання до 01.09.2023.
31.08.2023 Бориспільським міськрайонним судом Київської області відносно ОСОБА_1 , застосовано екстрадиційний арешт, термін якого сплинув 13.09.2023 року.
У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, введенням на всій території України воєнного стану, припиненням будь-якої співпраці з органами державної влади російської федерації з 24.02.2022 по теперішній час Офісом Генерального прокурора видача осіб (екстрадиція) до вказаної країни припинена.
13.09.2023 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у відношенні громадянина російської федерації ОСОБА_1 , складено протокол №МКМ 013728 про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП.
Постановою заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Петровим Д.В. від 13.09.2023 на громадянина російської федерації ОСОБА_1 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн за порушенням ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
13.09.2023 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у відношенні громадянина російської федерації ОСОБА_1 , складено протокол №МКМ 000408 про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП, застосувавши захід затримання до 72 годин для з`ясування причин та умов обставин правопорушення.
13.09.2023 головним спеціалістом сектору правового забезпечення з міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Хоржевським Д. прийнято рішення про примусове видворення з України до країни походження або до третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , оскільки останній перебуває в Україні з порушенням міграційного законодавства, становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
13.09.2023 головним спеціалістом сектору правового забезпечення з міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Хоржевським Д., з метою забезпечення примусового видворення, прийнято рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України ДМС України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , оскільки останні будь-яких документів для перетину державного кордону України у напрямку виїзду не має, відсутні сімейні та родинні зв`язків на території України та постійного місця проживання він не має, відносно останнього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 263 КУпАП.
06.10.2023 у зв`язку із невиконанням громадянином російської федерації ОСОБА_1 , постанови про накладення адміністративного стягнення, остання направлена для примусового виконання до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
23.10.2023 начальником Управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Донсковим А. прийнято рішення №628 про заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 , строком на 3 роки.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.09.2023 у справі № 473/4940/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2023 позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення задоволено, затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк, необхідний для проведення процедури видворення, однак не більше ніж на шість місяців, починаючи відрахування вказаного строку з дати фактичного затримання, тобто з 13.09.2023.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.03.2024 у справі № 473/1305/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2024 позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, задоволено частково, продовжено строк затримання ОСОБА_1 на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення, але не більше, ніж на шість місяців, тобто до 13.09.2024.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею четвертою вказаного Закону визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
За вимог ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Судом встановлено, що в базі даних «АРКАН» (інтегрована міжвідомча автоматизована система обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон) відомості про перетин громадянином російської федерації ОСОБА_1 , державного кордону України у напрямку в`їзду - відсутні. Натомість, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 , прибув в Україну у 2018 році за підробленими документами на ім`я громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_2 . Із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні ОСОБА_1 , упродовж 2018-2023 років не звертався.
Відповідно до п.14 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Наведені обставини свідчать про те, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 прибув в Україну нелегально, із порушенням порядку перетину державного кордону України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
У частині восьмій вказаної статті визначено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
У частині п`ятій цієї ж статті визначено, що рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, службова особа якого супроводжувала іноземця та особу без громадянства, яку примусово видворено за рішенням органу Служби безпеки України, інформує такий орган про виконання рішення про примусове видворення.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Як встановлено судом, у громадянина російської федерації ОСОБА_1 , відсутні будь-які документи, які надають йому право перетину державного кордону України, як і документи, які надають йому право перебування на території України. Позивач, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове видворення не може бути застосоване.
Приписи статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» установлюють підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, відповідно до якої в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначено Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою Наказом МВС України від 17.12.2013 року №1235 (надалі - Інструкція) (в редакції чинній на день виникнення правовідносин).
Відповідно до п.3 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Згідно із п.4 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за ініціативою:
а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;
б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;
в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;
г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;
ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну
Відповідно до п. 5 Інструкції після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).
З системного аналізу викладеного вбачається, що рішення про заборону в`їзду на територію України ДМС України приймається за ініціативою органів визначених у п. 4 Інструкції за наявності підстав визначених абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Наведені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що відповідач ухвалюючи 13.09.2023 рішення про примусове видворення з України до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , а також 23.10.2023 рішення про заборону в`їзду в Україну, діяв у межах наданих повноважень та у спосіб передбачений законами.
Суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень.
Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).
Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.
Судом встановлено, що оскаржені рішення оформлено та прийнято у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, за результатом дослідження наявних у справі матеріалів, а також аналізу повідомлених сторонами обставин, судом встановлено відсутність належних та достовірних доказів на спростування зазначених у оскаржуваних рішеннях обставин, які свідчать про існування достатніх підстав для примусового видворення з України та заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
Між тим, в контексті спірних правовідносин доцільно зазначити, що вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини. 
У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 р.).
Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення прийняті уповноваженою особою за наявності підстав визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до норм згадуваного Закону, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову та відповідно відсутності підстав для скасування рішення від 13.09.2023 та від 23.10.2023.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд –
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп відсутній) до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, код ЄДРПОУ 42552598) про визнання протиправними та скасування рішень про примусове видворення з України та про заборону в`їзду в Україну залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.