Дата документу 25.02.2026 Справа № 334/6594/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/6594/25 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/698/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Комарової Анастасії Олександрівни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року представник ОСОБА_2 – адвокат Сімонець Є.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 , за місцем її фактичного проживання та реєстрації.
У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Комарова А.О. звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини, просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою реєстрації місця проживання та його фактичного проживання.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2025 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Сімонець Євгенія Олександрівна, до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини та цивільну справу за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Комарова Анастасія Олександрівна, до ОСОБА_2 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини, в одне провадження та присвоєно об`єднаній справі № 334/6594/25 (провадження № 2/334/3585/25).
18.12.2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Сімонець Є.О., про забезпечення позову.
Заява обґрунтована тим, що 26.09.2015 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1342. Сторони мають спільного малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сімейне життя сторін не склалося через несумісність характерів, відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сім`ю, сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виникнення сварок.
18 лютого 2025 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/9835/24 шлюб між сторонами було розірвано. 
29 квітня 2025 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/9805/24 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати разом із матір`ю, ОСОБА_2 . 
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , використовуючи психологічний тиск на дитину, примусово змінив місце проживання хлопчика, перевіз його до себе, станом на сьогодні обмежує будь-яке спілкування матері з дитиною.
Зі слів вчителя ОСОБА_4 , після того, як дитина почала проживати з батьком, хлопчик став замкнутий, беземоційний, знизилась його успішність у навчання.
Станом на сьогодні мати дитини обмежена у будь-якому спілкуванні із хлопчиком, за місцем проживання дитини батько влаштовує сварки, забороняє спілкуватись дитині з матір`ю по телефону, шляхом психологічних маніпуляцій нав`язує дитині негативне відношення до матері.
Таким чином, ОСОБА_1 , батько спільної дитини сторін, своїми умисними діями фізично та морально відчужує дитину від матері, намагаючись створити передумови для подальшого небажання дитини проживати та спілкуватись з матір`ю.
Відсутність спілкування із дитиною протягом тривалого часу може негативно вплинути на психологічне здоров`я хлопчика та призвести до його відчуження від матері, втрати емоційного контакту.
Таким чином, у разі, якщо весь час протягом вирішення судового спору дитина буде повністю ізольована від спілкування з матір`ю, це призведе до втрати емоційного контакту із нею, у подальшому можуть виникнути труднощі виконання рішення суду, що свідчить про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Вважає, що позов можливо забезпечити шляхом встановлення графіку спілкування матері з сином, а також забезпечення безперешкодного спілкування дитини з матір`ю в телефонному режимі та по -відео, -аудіо зв`язку у месенджерах Viber, Telegram, Wats Up.
Застосування судом відповідного заходу забезпечення позову не порушить прав відповідача, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і не є вирішення позову по суті спору.
За таких обставин, врахувавши інтереси дитини, його вік, ОСОБА_2 вважає, що зустрічі матері з сином будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків, і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Посилаючись на вказані обставини, просила суд вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_2 до ухвалення судом першої інстанції рішення шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_2 наступним чином:
- першого та третього тижня місяця з 19:00 год. середи до 08:00 год. понеділка за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 ;
- надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щонайменше 30 хвилин кожного дня шляхом аудіо та відеозв`язку (за допомогою месенджерів Telegram, Skype, Viber, WhatsApp тощо) з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року вжито заходи забезпечення позову.
Тимчасово до ухвалення рішення судом у зазначеній справі визначено час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_2 наступним чином:
- першого та третього тижня місяця з 19:00 год. середи до 08:00 год. понеділка за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 ;
- надано ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щонайменше 30 хвилин кожного дня шляхом аудіо та відеозв`язку (за допомогою месенджерів Telegram, Skype, Viber, WhatsApp тощо) з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Комарової А.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити. 
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що батько не ізолює дитину від матері, не перешкоджає спілкуванню.
Вважає, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування яким чином не застосування заходів забезпечення позову вплине на виконання рішення суду, унеможливить виконання рішення про визначення місця поживання дитини, що в розумінні інституту забезпечення позову є обов`язковою умовою.
Зауважує, що суд першої інстанції без жодного доказу фактично проголосив рішення з іншого предмету судового спору, не розглядаючи його, що є недопустимим.
Звертає увагу, що ОСОБА_2 до клопотання про забезпечення позову не додано жодних належних доказів, наявність яких свідчила б про вчинення ОСОБА_1 дій щодо примусової зміни місця проживання дитини та обмеження спілкування матері із дитиною, та, відповідно, які б вказували на необхідність вирішення судом питання про вжиття заходів забезпечення позову. Заявниця не навела належних та достатніх доводів в підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких вона звернулася до суду.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вимогами частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини, і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який наразі проживає разом із батьком. Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, суд виснував, що, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про доцільність забезпечення позову. 
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Статтею 7 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіку побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.
Як зазначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄCПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄCПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Предметом заявлених ОСОБА_2 позовних вимог є визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Колегія суддів звертає увагу, що, забезпечуючи позов у справах, які стосуються інтересів дітей, суд має враховувати найкращі інтереси дітей, проте заходи забезпечення позову повинні застосовуватися у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, суд першої інстанції установив, що між сторонами по справі склалися стосунки, які позбавляють можливості ОСОБА_2 регулярно спілкуватися з дитиною, оскільки дитина на цей час проживає з батьком.
Суд першої інстанції, встановивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_2 можливості спілкуватися з малолітнім сином, враховуючи права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутність обставин, які обмежують право на таке спілкування, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування матері з малолітнім сином: першого та третього тижня місяця з 19:00 год. середи до 08:00 год. понеділка за місцем проживання матері; щодня щонайменше 30 хвилин шляхом аудіо та відеозв`язку (за допомогою месенджерів Telegram, Skype, Viber, WhatsApp тощо) з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що суд правильно виходив із того, що спілкування матері з дитиною буде сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері з її малолітньою дитиною, і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Доводи, що наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права, про що зазначив у скарзі заявник.
Окрім того, слід звернути увагу на те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374,  375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Комарової Анастасії Олександрівни залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко