П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року м. Київ

Справа № 758/11242/25
Провадження: № 22-ц/824/4861/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Якимець О. І.,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року КП ВО «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 01 травня 2018 року КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг у місті Києві, а саме: з 01.05.2018 по 31.10.2021 виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), а з 01.11.2021, у зв`язку зі змінами законодавства, виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ). Зазначає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підключений до мереж централізованого тепло та водопостачання. Відтак, квартира відповідача під`єднана до внутрішньобудинкових систем теплопостачання та гарячого водопостачання, у зв`язку з чим, відповідач є споживачем послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 споживачем послуг з ТЕ/ПГВ. При цьому, наголошує, що відповідач у встановленому чинним законодавством порядку від отримання зазначених послуг не відключався та від них не відмовлявся. Водночас, відповідач, всупереч вимогам законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, належним чином та своєчасно оплату за спожиті послуги не здійснював, внаслідок чого утворилася заборгованість за період з 01.05.2018 по 31.05.2025 у загальному розмірі 71 842,03 грн, з яких: 8 584,01 грн заборгованість за послуги з централізованого опалення; 13 362,64 грн заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води; 25 713,98 грн заборгованість за послуги з постачання теплової енергії (з 01.11.2021); 22 038,95 грн заборгованість за послуги з постачання гарячої води (з 01.11.2021).
Крім того, посилається на положення статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, відповідно до яких плата за індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води включає також плату за абонентське обслуговування. У зв`язку з цим зазначає, що за період з 01.11.2021 у відповідача утворилася заборгованість зі сплати плати за абонентське обслуговування: з постачання теплової енергії у розмірі 1 437,35 грн та з постачання гарячої води у розмірі 705,10 грн.
Крім того, вказує, що на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (КМДА) «Київтеплоенерго», до нього перейшло право вимоги до відповідача щодо оплати заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги, а саме: з централізованого опалення у розмірі 16 088,12 грн та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15 361,42 грн.
Крім основної суми заборгованості, зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства КП ВО «Київтеплоенерго» нараховано 3 % річних, інфляційні втрати та пеню.
З огляду на викладене, КП «Київтеплоенерго» просило суд стягнути з відповідача заборгованість у зазначених розмірах, а також передбачені законом санкції.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року позов Комунального підприєства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість у загальному розмірі 123 762 грн 94 коп, з яких: сума заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 16 088,12 грн, інфляційна складову боргу у розмірі 2 654,54 грн; три проценти річних у розмірі 642,63 грн; сума заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 15 361,42 грн, інфляційна складову боргу у розмірі 2 534,64 грн; три проценти річних у розмірі 613,62 грн; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 8 584,01 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 1 416,36 грн; три проценти річних у розмірі 342,89 грн; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 13 362,64 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 2 204,85 грн; три проценти річних у розмірі 533,80 грн; заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 25 713,98 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 3 446,00 грн; три проценти річних у розмірі 818,63 грн; пеня у розмірі 996,02 грн; заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 22 038,95 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 2 806,12 грн, три проценти річних у розмірі 659,22 грн, пеня у розмірі 802,05 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 437,35 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 705,10 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судовий збір у сумі 3028 грн.
Не погодившисьіз таким судовимрішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на безпідставне незастосування судом наслідків спливу позовної давності. На його переконання, вимоги про стягнення заборгованості, що виникла до 01.05.2018 року, є такими, за якими трирічний строк позовної давності сплив ще до моменту звернення позивача до суду. Суд першої інстанції, посилаючись на дію карантину та воєнного стану, дійшов помилкового висновку про продовження строків позовної давності, однак не врахував, що продовженню підлягають лише ті строки, які не сплинули станом на момент запровадження відповідних обмежень. Крім того, суд не дослідив конкретні періоди виникнення заборгованості за кожним періодичним платежем та не надав належної оцінки заяві відповідача про застосування позовної давності.
Окремо наголошує на тому, що суд не застосував спеціальну позовну давність до вимог про стягнення пені. Відповідно до положень цивільного законодавства, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочений однорічний строк позовної давності. Незважаючи на це, суд стягнув пеню за період, що значно перевищує один рік до дня подання позову, чим, на думку скаржника, порушив вимоги закону.
Також вважає недоведеними підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за зобов`язаннями, право вимоги за якими перейшло до позивача на підставі договору цесії. На його переконання, позивач не надав належних доказів того, що право вимоги щодо нарахованих інфляційних втрат і 3 % річних у заявленому обсязі існувало на момент відступлення права вимоги та було передано новому кредиторові.
Крім того, заперечує правомірність стягнення плати за абонентське обслуговування, зазначаючи, що така плата може нараховуватися лише за умови укладення індивідуального договору про надання відповідних послуг. Оскільки доказів укладення з ним такого договору позивачем надано не було, а також не доведено фактичного надання послуг з абонентського обслуговування, стягнення відповідних сум, на думку скаржника, є безпідставним.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
25 березня 2026 року до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що з метою мирного врегулювання спору ним було направлено позивачу на погодження проєкт мирової угоди, а саме щодо реструктуризації заборгованості. У зв`язку з цим просив відкласти розгляд справи на строк не менше 30 календарних днів.
В судовому засідані представник КП ВО «Київтеплоенерго» Іванчихін С. І. вважав необґрунтованою апеляційну скаргу та просив залигити її без задоволення, а рішення суду без змін, при цьому, не заперечував проти клопотання про відкладення.
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.
Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.
З матеріалів справи убачається, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Колегія суддів, розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, дійшла висновку, що наведені у ньому доводи не можуть бути визнані такими, що підтверджують наявність об`єктивних і поважних підстав для відкладення розгляду справи.
Так, посилання ОСОБА_1 на необхідність узгодження сторонами умов мирової угоди, зокрема, щодо реструктуризації заборгованості, саме по собі не свідчить про неможливість розгляду справи в цьому судовому засіданні, оскільки такі обставини не перешкоджають суду дослідити наявні у справі докази та вирішити спір по суті.
Колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини сторін, пов`язані з можливим укладенням угоди щодо реструктуризацією заборгованості не охоплюються предметом судового розгляду у цій справі, а належать до сфери їх диспозитивного врегулювання та можуть бути реалізовані сторонами незалежно від стадії судового розгляду.
Водночас, сам факт ведення сторонами переговорів або наміру досягти домовленостей не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки не свідчить про існування обставин, які об`єктивно унеможливлюють розгляд справи по суті.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заявлені підстави для відкладення розгляду справи не відповідають критеріям поважності, подане клопотання є необґрунтованим, а відтак відсутність представника в судовому засіданні з підстав, викладених у клопотанні, не перешкоджає розгляду справи по суті та не створює правових підстав для її відкладення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач, ОСОБА_1 , зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6), яка під`єднана до мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, а відтак є споживачем відповідних житлово-комунальних послуг.
Судом встановлено, що КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з 01.05.2018 є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01.11.2021 виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого позивач набув право вимоги до споживачів щодо виконання грошових зобов`язань з оплати послуг, спожитих до 01.05.2018 (а. с. 39). 
Витягами з додатків № 1, 2 до договору підтверджується включення до переліку особового рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22, 24). Пунктом 1.3 договору передбачено перехід до нового кредитора права вимоги також щодо 3 % річних, інфляційних нарахувань, неустойки та інших додаткових грошових зобов`язань (а. с. 39).
Надання послуг здійснювалося на підставі публічного договору приєднання. Пропозицію укласти договір було опубліковано в установленому порядку, а відповідач, користуючись послугами, приєднався до його умов.
Із наданих позивачем розрахунків убачається, що заборгованість відповідача складається з таких сум:
за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення - 16 088,12 грн (а. с. 13-15);
за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води - 15 361,42 грн (а. с. 13-15);
за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення - 8 584,01 грн (а. с. 7-8);
за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води - 13 362,64 грн (а. с. 7-8);
за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії - 25 713,98 грн (а. с. 9-10);
за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води - 22 038,95 грн (а. с. 9-10);
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії - 1 437,35 грн (а. с. 11-12);
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води - 705,10 грн (а. с. 11-12).
Також, матеріали справи містять розрахунки інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені за відповідними періодами (а. с. 16-21, 18-19), які суд першої інстанції перевірив та визнав арифметично правильними.
Крім того, до матеріалів справи долучено корінці нарядів щодо включення та відключення будинку від теплопостачання за відповідні періоди (а. с. 24-36), що свідчить про фактичне надання послуг позивачем.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надавалися позивачем на підставі чинного законодавства та публічних договорів приєднання, належним чином оприлюднених у встановленому порядку.
Суд установив, що відповідач від отримання послуг у передбаченому законом порядку не відмовлявся, споживання послуг не припиняв, однак обов`язок з їх оплати належним чином не виконував.
Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, суд визнав належним та допустимим доказом, який відповідачем не спростовано. Доказів оплати боргу або його частини відповідач не надав.
З огляду на наведене, керуючись положеннями статей 525, 526, 625 ЦК України щодо обов`язку боржника належним чином виконувати грошові зобов`язання та сплачувати інфляційні втрати і три відсотки річних у разі прострочення виконання, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV та Законом України «Про житлово - комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VШ.
Крім того, правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води регулюються також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630.
Правовідносини з постачання теплової енергії та постачання гарячої води регулюються постановою КМУ №1182 від 11 грудня 2019 року » Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», а також постановою КМУ №830 від 21 серпня 2019 року №1182» Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з з постачання теплової енергії».
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"( на момент виникнення спірних правовідносин у редакції Закону України № 1875-IV від 24 червня 2004 року) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно з ч.1 ст.13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до ч.2 ст.13 Закону примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад, залежно від функціонального призначення, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
За змістом ч. 3 ст. 16 Закону комунальні послуги надаються споживачам безперебійно.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Згідно з п.1 ч.3 ст.20 Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
За змістом ст. 29 Закону надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.
Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року.
Відповідно до пункту 8 Правил послуг надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на підставі типового договору.
Крім того, відповідно ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VШ надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Відповідно до ч.5 ст.13 Закону у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
З матеріалів справи убачається, що позивачем, в газеті «Хрещатик» 06.08.2014 та 28.03.2018 опубліковано договір про надання послуг, який відповідає змісту типового договору і є договором приєднання і який може бути укладений шляхом приєднання до нього відповідача, як споживача.
Крім того, на офіційному веб-сайті підприємства також були оприлюднені індивідуальні типові договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води.
Свідченням повного та беззастережного акцепту умов договору є фактичне отримання споживачем відповідних послуг.
Як убачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_2 під`єднаний до мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, як і квартира № 93 у цьому будинку. Відтак, відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01.11.2021 споживачем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у встановленому законодавством порядку відмовлявся від отримання зазначених послуг або здійснював відключення від відповідних мереж.
Отже, з огляду на наведене, правовідносини між сторонами виникли на підставі публічних договорів приєднання та регулюються нормами спеціального законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, а відповідач як споживач зобов`язаний оплачувати фактично отримані послуги у встановлені законом строки.
Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
За змістом ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
У тих випадках, коли закон не встановлює обов`язковість певної форми, сторони можуть обирати її на власний розсуд, але в межах чинного законодавства.
Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Отже, якщо умови усного договору виконуються сторонами, то він вважається укладеним, а умови прийнятими обома сторонами.
За змістом ч. 1 ст. 633 ЦК України договір про надання комунальних послуг є публічним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги`від 24 червня 2004 року №1875-IV учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Як зазначено вище, позивач на підставі ліцензії №591 від 10.04.2018 є виробником і постачальником теплової енергії споживачам і з 01.05.2018 надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а з 01.11.2021 споживачем послуг з ТЕ/ПГВ.
Відповідно до вимог закону споживачі зобов`язані вносити плату за житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг в повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі№ 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 рокуу справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23).
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що у відповідача виникло зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, які мають виконуватися належним чином.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
З цього випливає, що правовідносини, які склалися між сторонами з приводу надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора, передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України, вимагати сплати грошей за надані послуги.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача заборгованість у визначеному позивачем розмірі, суд першої інстанції виходив із того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним і допустимим доказом, який відповідачем не спростовано.
Суд зазначив, що відповідач не подав доказів на підтвердження здійснення оплати спірних сум або їх частини, не надав альтернативного розрахунку та не довів помилковості проведених нарахувань. За таких обставин, з огляду на встановлений факт невиконання відповідачем обов`язку зі сплати житлово-комунальних послуг, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність заявлених позовних вимог.
Крім того, суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності за заявленими вимогами не пропущено, оскільки його перебіг продовжувався та зупинявся відповідно до положень пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у зв`язку із запровадженням карантину та введенням воєнного стану.
Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду, адже матеріали справи свідчать про інше.
Так, заперечуючи проти позову, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог (а. с. 62 - 65).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV - 2» на всій території України встановлено карантин з 12.03.2020 до 22.05.2020, дія якого постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641 (з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956), від 09.12.2020 № 1236 продовжена до 30.06.2021.
З урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
Відтак, КП «Київтеплоенерго» в межах строку позовної давності мало право на стягнення лише заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка утворилася, починаючи з 12 березня 2017 року. Заборгованість, яка утворилася до вказаної дати стягненню не підлягає, що й було обгрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Разом із тим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості, право вимоги за яким перейшло до нього від ПАТ «Київенерго» убачається, що нарахування здійснювалися починаючи з липня 2015 року, тобто, за період, який частково виходить за межі строку позовної давності.
З огляду на заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності та враховуючи, що у межах позовної давності перебувають вимоги, які виникли починаючи з 12 березня 2017 року, колегія суддів здійснила перерахунок заборгованості за період з березня 2017 року по травень 2018 року.
У результаті такого перерахунку встановлено, що до загальної суми заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 16 088,12 грн припадають нарахування за період до березня 2017 року, які не підлягають стягненню у зв`язку зі спливом позовної давності у розмірі 8 723,86 грн. Відтак, до стягнення з відповідача підлягає 7 364,26 грн (16 088,12 грн - 8 723,86 грн).
Аналогічно, до загальної суми заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15 361,42 грн входить нарахування за період до березня 2017 року, що становить на суму 5 983,22 грн. Отже, до стягнення підлягає з відповідача підлягає сума 9 378,20 грн (15 361,42 грн - 5 983,22 грн).
Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період до 12 березня 2017 року задоволенню не підлягають, а підлягають задоволенню лише в частині сум, що виникли в межах строку позовної давності.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що заборгованість за періоди з 01.05.2018 по 31.10.2021 та з 01.11.2021 нарахована позивачем у межах строку позовної давності та підтверджена належними і допустимими доказами.
Зокрема, правомірно нараховано:
заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 8 584,01 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 416,36 грн;
заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 13 362,64 грн;
заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 25 713,98 грн;
заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 22 038,95 грн;
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 437,35 грн та з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 705,10 грн.
Вказані суми виникли у період, що перебуває в межах позовної давності з урахуванням її продовження та зупинення відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та положень щодо дії воєнного стану, а їх розрахунок відповідачем не спростовано. Отже, у цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та правильно задоволені судом.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивач, КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», заявив вимоги про стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).
Поряд з цим, згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Однак, відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг», яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» викладено у новій редакції: «1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється:
нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285);
припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285);
стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285)».
Отже, основні зміни полягають в тому, що з 30 грудня 2023 року заборона на нарахування штрафних санкцій, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у зв`язку з неоплатою їх в не повному обсязі стосується виключно територій де ведуться бойові дії (можливих бойових дій) або тимчасово окупованих територій.
Місто Київ не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року №309.
Отже, законодавець на підставі акту Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановив заборону нараховувати, у тому числі інфляційні втрати та 3% річних, і такі положення до внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року стосувались території міста Києва, а тому нормативно-правовий акт (постанова) Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин за період з 24 лютого 2022 року до 29 грудня 2023 року.
З урахуванням наведеного, колегія суддів виходить з того, що з 24.02.2022 по 29.12.2023 на території м. Києва діяла встановлена Постановою КМУ №206 (у редакції, чинній до 30.12.2023) заборона на нарахування та стягнення, зокрема, інфляційних втрат і 3% річних, а також пені, нарахованих на заборгованість населення за житлово-комунальні послуги. Водночас з 30.12.2023 (після набрання чинності Постановою КМУ №1405) така заборона поширюється лише на території можливих/активних бойових дій або тимчасово окуповані території, до яких м. Київ не належить.
За таких обставин, нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат та пені за період після 30.12.2023 є правомірним і відповідає вимогам статті 625 ЦК України та спеціального регулювання, запровадженого Постановами КМУ №206 та №1405.
Отже, нараховані позивачем у межах заявлених вимог:
за послуги з ЦО (01.05.2018-31.10.2021) - інфляційні втрати 1 416,36 грн та 3% річних 342,89 грн (а. с. 16);
за послуги з ЦПГВ (01.05.2018-31.10.2021) - інфляційні втрати 2 204,85 грн та 3% річних 533,80 грн (а. с. 17);
за послуги з постачання теплової енергії (з 01.11.2021) - інфляційні втрати 3 446,00 грн, 3% річних 818,63 грн та пеня 996,02 грн (а. с. 18);
за послуги з постачання гарячої води (з 01.11.2021) - інфляційні втрати 2 806,12 грн, 3% річних 659,22 грн та пеня 802,05 грн (а. с. 19), є арифметично правильними, здійсненими у спосіб, що узгоджується з законом, та відповідачем не спростовані. Тому наведене спростовує доводи апеляційної скарги про неправомірність стягнення інфляційних втрат, 3% річних і пені у цій частині.
Водночас, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що основний борг за період до 12.03.2017 стягненню не підлягає, то підлягають перерахунку також і похідні вимоги (3% річних та інфляційні втрати), нараховані позивачем на повні суми боргу, передані за цесією (а. с. 20-21).
З наданих позивачем розрахунків убачається, що за період 01.01.2024-31.05.2025 (а. с. 20-21) позивач нарахував: на борг 16 088,12 грн (ЦО, «до 01.05.2018») - інфляційні 2 654,54 грн і 3% річних 642,63 грн; на борг 15 361,42 грн (ЦПГВ, «до 01.05.2018») - інфляційні 2 534,64 грн і 3% річних 613,62 грн.
Оскільки після застосування позовної давності до стягнення визначено: за ЦО - 7 364,26 грн (замість 16 088,12 грн), за ЦПГВ - 9 378,20 грн (замість 15 361,42 грн), то інфляційні втрати та 3% річних, нараховані за той самий період, підлягають пропорційному зменшенню (адже в розрахунках база боргу є сталою й відсутні оплати/коригування, тому суми інфляції та 3% лінійно залежать від розміру боргу).
За результатами здійсненого колегією суддів перерахунку встановлено таке.
Щодо послуг ЦО (до 01.05.2018) розмір 3% річних становить 294,16 грн та інфляційні втрати складають 1 215,10 грн.
Зазначені суми визначені колегією суддів виходячи з розміру боргу 7 364,26 грн замість 16 088,12 грн, який був покладений позивачем в основу первісного розрахунку.
Щодо послуг ЦПГВ (до 01.05.2018) розмір 3% річних становить 374,62 грн та інфляційні втрати складають 1 547,41 грн.
Розрахунок здійснено колегією суддів виходячи з розміру боргу 9 378,20 грн замість 15 361,42 грн, визначеного позивачем.
Отже, інфляційні втрати та 3% річних підлягають стягненню у зменшеному розмірі, пропорційно скоригованій колегією суддів сумі основного боргу.
З матеріалів справи убачається, що в суді першої інстанції відповідач заявляв про застосування наслідків спливу позовної давності. При цьому, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення правильно виходив із того, що в межах позовної давності перебувають вимоги, які виникли починаючи з березня 2017 року, з урахуванням продовження строків на період дії карантину. Разом із тим, попри наведені правильні правові висновки, суд фактично не застосував наслідки спливу позовної давності та не провів перерахунку до нарахувань за період до 12 березня 2017 року, у зв`язку з чим помилково стягнув заборгованість у повному обсязі. Отже, у цій частині рішення містить внутрішню суперечність між правовою оцінкою та кінцевими висновками.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
Разом з тим, посилання відповідача на однорічний строк позовної давності до вимог про стягнення пені є необґрунтованими та ґрунтуються на помилковому тлумаченні правових норм.
Колегія суддів відмічає, що пеня нарахована судом за період, який перебуває в межах позовної давності з урахуванням продовження строків на період карантину та воєнного стану.
Між тим, відповідачем не доведено конкретного розрахунку, який би свідчив про вихід заявленої до стягнення пені за межі допустимого періоду. Саме по собі формальне посилання на статтю 258 ЦК України без наведення альтернативного розрахунку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що до позивача не перейшло право вимоги щодо інфляційних втрат та трьох відсотків річних, спростовуються змістом договору про відступлення права вимоги № 602-18 від 11.10.2018 року.
Умовами договору прямо передбачено перехід до нового кредитора прав щодо стягнення не лише основного боргу, а й усіх додаткових грошових вимог, у тому числі інфляційних нарахувань, процентів та неустойки.
Отже, позивач набув повний обсяг прав первісного кредитора, що відповідає положенням статей 512-514 ЦК України.
Посилання на незаконність нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що така відповідальність настає незалежно від наявності укладеного письмового договору, якщо встановлено факт прострочення грошового зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг.
Доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення абонентської плати спростовуються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2017 року. А саме, у разі якщо співвласники не обрали модель договірних відносин, укладається індивідуальний договір, який є публічним договором приєднання. Такий договір вважається укладеним з моменту оприлюднення його умов та фактичного користування послугами.Відповідач не довів факту відключення від мереж чи відмови від послуг у встановленому законом порядку, а тому обов`язок зі сплати абонентського обслуговування є правомірним.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права, зокрема, щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин. Водночас, суд першої інстанції, застосувавши позовну давність, не здійснив належного перерахунку сум інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на відповідну частину заборгованості, що призвело до неправильного визначення їх розміру.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 01.05.2018 року, відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягуваних сум з урахуванням застосування позовної давності.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду із позовом ціна позову становила 123762, 94 грн ( 100 %).
Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволені, в повному обсязі.
Внаслідок апеляційного перегляду справи рішення змінено шляхом зменшення розміру заборгованості.
Тобто, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 15% (100 х 106 041,72) : 123762, 94), що складає 85 % від заявлених позивачем позовних вимог.
З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн, отже, за розгляд справи в суді першої інстанції з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 573,8 (3028 х 85%).
При цьому, ОСОБА_1 при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, отже судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, який має бути відшкодований позивачем відповідачу становить 545,04 грн (3633,60 х 15%).
На підставі п. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне застосувати взаємозалік, з урахуванням якого стягнути з ОСОБА_1 на користь КП ВО «Київтеплоенерго» 2028 грн 76 коп (2 573,8 - 545,04) на відшкодування сплаченого судового збору.
З урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню з 3028 грн до 2028 грн 76 коп.
Відповідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року в частині розподілу судових витрат, які пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та сплати судового збору підлягає зміні пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року житлово-комунальні послуги змінити, зменшивши:
розмір заборгованості за послуги з централізованого опалення з 16 088 грн 12 коп до 7 364 грн 26 коп;
інфляційну складову боргу за цією заборгованістю з 2 654 грн 54 коп до 1 215 грн 10 коп;
три проценти річних з 642 грн 63 коп до 294 грн 16 коп;
розмір заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води з 15 361 грн 42 коп до 9 378 грн 20 коп;
інфляційну складову боргу за цією заборгованістю з 2 534 грн 64 коп до 1 547 грн 41 коп;
три проценти річних з 613 грн 62 коп до 374 грн 62 коп.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, шляхом зменшення суми судового збору який підлягає сплаті ОСОБА_1 на користь виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з 3028 (трьох тисяч двадцяти восьми) грн до 2028 (двох тисяч двадцяти восьми) грн 76 коп.
В решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура