Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 р. Справа № 520/31630/25 
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області у вигляді невиконання, протягом тривалого часу, додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду, від 01 серпня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25, провадження 10878/25;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області здійснити виконання виконавчих листів від 18 серпня 2025 року, виданих Харківським окружним адміністративним судом за додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду, від 03 липня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25, провадження 10878/25, шляхом перерахунку на користь ОСОБА_1 , суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн за додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду, від 03 липня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25 та витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1000,00 грн за постановою Другого апеляційного адміністративного суду, від 01 серпня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25, провадження 10878/25, протягом 30 календарних днів з моменту набрання законної сили рішення суду за цим позовом;
- стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у адміністративній справі №520/1927/25 стягнуто на його користь витрати на правничу допомогу у сумі 2 000,00 грн та 1000,00 грн відповідно. Вказує, що 01 вересня 2025 року направив відповідні виконавчі листи до територіального органу казначейства для виконання, однак до цього часу кошти йому не виплачені. Враховуючи наведене позивач стверджує, що така бездіяльність відповідача є протиправною, нівелює принцип обов`язковості судового рішення і порушує його права й інтереси та завдає моральної шкоди.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження у справі, запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.
Копію ухвали про відкриття провадження надіслано представникам сторін до їх Електронних кабінетів в системі "Електронний суд" та ними отримано, що підтверджено довідками про доставку електронних листів (а.с. 93, 94).
Представником відповідача через систему "Електронний суд" надіслано відзив на позов разом з доданими до нього документами, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що боржник за виконавчими листами у справі №520/1927/25, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не має відкритих рахунків в органах казначейства, тому списання коштів з рахунків боржника є неможливим. Виконавчі листи у справі №520/1927/25 прийняті до виконання та знаходяться в черзі виконання судових рішень за відповідною бюджетною програмою (КПКВ 3504040). Просить урахувати, що казначейство неодноразово зверталося до Міністерства фінансів України щодо збільшення асигнувань, проте останнє повідомило, що бюджетні призначення розподілено, виділити додаткові асигнування для казначейства немає можливості. Уважає, що перерахування коштів із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями. З посилання на правову позицію Верховного Суду вказує, що факт тривалого невиконання судових рішень, на який посилається позивач як на підставу вимог про відшкодування моральної шкоди, не є достатньою підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень та діями відповідача. 
Вказане в сукупності, на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим просить суд відмовити в їх задоволенні.
У відповіді на відзив позивач просить не враховувати під час розгляду справи відзив відповідача як необґрунтований. Звертає увагу, що правова позиція Верховного Суду, на яку посилається відповідач, не є релевантною до обставин цієї справи.
Від відповідача надійшли заперечення на відзив, в яких наголошено, що позивачем не спростована позиція Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, наведена у відзиві на позов. Зазначено, що позовна вимога щодо зобов`язання органу казначейства здійснити виконання виконавчих листів у справі №520/1927/25 не ґрунтується на приписах чинного законодавства, зокрема Порядку № 845.
У додаткових поясненнях у справі позивач вказує, що виконавчі листи у справі № 520/1927/25 перебувають саме у Головному управлінні казначейства до моменту настання черги для їх виконання, що відповідачем не заперечується, тобто до Державної казначейської служби України на виконання на цей час виконавчі листи не направлені. Уважає, що якщо б виконавчі листи у справі № 520/1927/25 Головним управлінням ДКСУ у Харківській області були своєчасно передані на виконання до Державної казначейської служби України, то такі були б виконані у встановлений законодавством термін. Звертає увагу, що відповідачем позовна вимога про стягнення моральної шкоди також спростована не була.
У письмових поясненнях у справі відповідач просить урахувати, що Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» № 4059-ІХ від 19.11.2024 бюджетні призначення за програмою (КПКВ 3504040) визначені саме Казначейству (ЄДРПОУ 37567646), а Головне управління (ЄДРПОУ 37874947) не має повноважень проводити виплати за бюджетною програмою (КПКВ 3504040) та забезпечує лише передачу відомостей, облік та зберігання виконавчих документів до настання черги для їх виконання за КПКВК 3504040 та передачу документів до Казначейства в порядку черговості виконання рішень.
Ухвалою суду від 18.02.2026 залучено в якості другого відповідача - Державну казначейську службу України, у цій справі; запропоновано подати до суду відзив на позов.
Від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що факт відсутності відкритих рахунків ГУ ПФУ в Харківській області, на яких можуть бути обліковуватись кошти безпосередньо цього органу, і з яких можна здійснити безспірне списання коштів на виконання виконавчих листів у справі № 520/1927/25, об`єктивно унеможливив реалізацію Головним управлінням Казначейства у Харківській області приписів пункту 25 Порядку № 845 в частині безспірного списання коштів безпосередньо з рахунка боржника. Вказує, що заборгованість за судовими рішеннями у справі № 520/1927/25 може бути погашена лише після виконання судових рішень, які надійшли раніше виконавчих листів у справі № 520/1927/25, та за умови достатності бюджетних призначень на вказані цілі. Своєю чергою, Казначейство відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи та не має можливості самостійно встановлювати або змінювати бюджетні призначення. Просить урахувати, що Казначейство та його територіальний орган у межах встановленої компетенції вчиняли та вчиняють у повному обсязі дії, спрямовані на погашення заборгованості за судовими рішеннями (зокрема, у справі № 520/1927/25), які безпосередньо визначені законодавством, що свідчить про відсутність бездіяльності відповідачів. Звертає увагу на необґрунтованість вимог позову щодо стягнення моральної шкоди, а також на те, що зобов`язання відповідача здійснити виконання виконавчих листів у справі № 520/1927/25 є незаконною, оскільки зміна черговості виконання судових рішень призведе до порушення прав інших стягувачів.
У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами Державної казначейської служби України, доводить, що такі є необґрунтованими, просить їх не враховувати під час розгляду справи.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у справі № 520/1927/25, зокрема, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не проведення індексації пенсії ОСОБА_1 із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,0796.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 01 березня 2024 року індексацію пенсії ОСОБА_1 із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,0796 та у зв`язку з цим провести перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 01 березня 2024 року.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у справі № 520/1927/25 залишено без змін. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1000,00 грн.
Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду 03.07.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі № 520/1927/25, зокрема, стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.
18 серпня 2025 року Харківським окружним адміністративним судом у справі №520/1927/25 видано виконавчі листи.
01 вересня 2025 року позивачем до ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області подані дві заяви щодо виконання виконавчих листів у справі №520/1927/25.
19.09.2025 позивач звернувся із запитом до ГУ ДКСУ у Харківській області, щодо стану розгляду заяв від 01.09.2025.
Листом ГУ ДКСУ у Харківській області від 22.09.2025 за №04-23/6435 позивача повідомлено, що зазначені заяви зареєстровані Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області 03.09.2025 за №10-21579, №10-21580, розглянуті та прийняті до виконання.
24.09.2025 позивач звернувся до ГУ ДКСУ у Харківській області із запитом щодо стану розгляду заяв, поданих 01 вересня 2025 року (а.с. 60-61).
Листом №5-12-12/21611 від 01.10.2025 ГУ ДКСУ у Харківській області повідомило, що боржник за виконавчими листами у справі №520/1927/25, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не має відкритих рахунків в органах казначейства, тому списання коштів з рахунків боржника є неможливим. Виконавчі листи у справі №520/1927/25 прийняті до виконання та знаходяться в черзі виконання судових рішень за відповідною бюджетною програмою (КПКВ 3504040) шляхом внесення відповідних відомостей до прикладного програмного забезпечення АРМ Реєстр судових рішень АС «Є-Казна». Зазначило, що облік і зберігання виконавчих документів до настання черги для їх виконання за бюджетною програмою забезпечується Головними управліннями Казначейства, які внесли відомості до прикладного програмного забезпечення АРМ Реєстр судових рішень АС «Є-Казна».Після настання черги відповідно до сформованого переліку виконавчих документів Головні управління Казначейства забезпечують направлення до Казначейства таких документів для виконання. Тобто, пакети документів з оригіналами виконавчих листів у справі № 520/1927/25 перебувають у Головному управлінні Казначейства до моменту настання черги для їх виконання. Виконавчі листи у справі № 520/1927/25 перебувають у третій черзі заборгованості за відповідною бюджетною програмою.
16.10.2025 до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області позивачем подано заяву про добровільне виконання зазначених судових рішень.
Листом від 25.10.2025 за №2000-0307-8/165745 Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області повідомило позивачу, що суми стягнень витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. та 1000, грн. здійснюються Державною казначейською України. З питання стягнення витрат на професійну правничу рекомендувало звертатись до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області.
З огляду на те, що з моменту прийняття на виконання виконавчих листів у справі № 520/1927/25 пройшло більше ніж три місяці і такі залишаються невиконаними, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 129-1 Конституції України, статті 370 КАС України закріплено принцип обов`язковості судових рішень, відповідно до якого судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлює Закон України від 05.06.2012 за №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набув чинності 01.01.2013 (далі - Закон № 4901-VI). 
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1Закону №4901-VI).
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч.4Закону №4901-VI). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 за №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Згідно з п. 24 Порядку № 845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.
За змістом п. 33 Порядку № 845 у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника. У разі встановлення боржнику відповідних бюджетних асигнувань після передачі до Казначейства документів та відомостей орган Казначейства здійснює заходи, спрямовані на безспірне списання коштів з рахунків боржника, визначені цим Порядком.
Відповідно до пп.1 п.47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.
Згідно з п.48 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
Згідно з п.49 Порядку №845 у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.
Судом установлено, що 03.09.2025 виконавчі листи у справі № 520/1927/25 узяті на облік Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області та перебувають у черзі на виконання під №10-21579, №10-21580 за бюджетною програмою КПКВ 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою".
Станом на час розгляду справи виконавчі листи у справі № 520/1927/25 не виконані.
Тобто, тримісячний строк, визначений частиною четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і пунктом 48 Порядку №845 для перерахування коштів стягувачу, був порушений Державною казначейською службою України.
З огляду на викладені норми чинного законодавства, у спірних правовідносинах саме на ДКС України покладено обов`язок виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган.
Аргументи відповідачів про можливість виконання судового рішення виключно в межах передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік суми та у порядку черговості надходження виконавчих документів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17 липня 1997 року є частиною національного законодавства.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, в пункті 66 рішення у справі «ImmobiliareSaffi проти Італії», заява №22774/93, зазначено, що ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Порушення цього правила буде свідчити про порушенням права на справедливий суд.
Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: «Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід`ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов`язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)» (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини: «Гасан і Чеус проти Болгарії» від 26 жовтня 2000 року).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року в справі «Комнацький проти України» визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.
Також в рішенні Європейського суду з прав людини «Гордєєви і Гурбик проти України» від 17 січня 2006 року зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду.
Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
На основі викладеного суд вважає, що обставина відсутності у Державної казначейської служби України бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.
Також відповідач посилається на те, що не допустив протиправної бездіяльності під час виконання виконавчих листів у справі № 520/1927/25, оскільки неодноразово звертався з листами до Міністерства фінансів України з проханням врахувати дійсний стан бюджетного фінансування та пропозиції щодо необхідності виділення додаткових коштів на програму КПКВК 3504040.
У цьому контексті суд зауважує, що встановлений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» строк перерахування коштів стягувачу є імперативним, а його недодержання є порушенням гарантій держави щодо виконання судових рішень.
Зі змісту пункту 49 Порядку №845 випливає, що у разі необхідності у додаткових коштах понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає до Міністерства фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України протягом 10 днів з дня надходження відповідних виконавчих документів для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету.
Приписи цього пункту вимагають направлення до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначених приписів може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України, направлене із дотримання строку, встановленого Порядком №845.
Такий висновок щодо тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», абзацу другого пункту 48 Порядку №845 викладений у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі №826/7371/15, від 4 вересня 2020 року у справі №640/5757/19, від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17, від 29 квітня 2021 року у справі №826/13511/17, від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21.
За матеріалами справи Державна казначейська служба України неодноразово зверталась до Міністерства фінансів України з листами про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 на 2025 рік, зокрема листами від 25.08.2025 за № 5-05-1-05/18595, від 01.09.2025 за № 5-05-1-05/19041, від 05.09.2025 за № 5-05-05/19405 та від 16.09.2025 за № 5-05-05/20345, від 18.11.2025 за № 5-05-1-05/25512.
Проте адресовані з цього приводу Міністерству фінансів України листи не є належними доказами своєчасного, протягом 10-денного терміну з дня надходження виконавчого документа на ім`я позивача, надання Казначейством пропозицій Мінфіну щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
За таких обставин і правового врегулювання тривала бездіяльність ДКС України є протиправною, а позовні вимоги у відповідній частині такими, що підлягають задоволенню.
Щодо посилання Державної казначейської служби на висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 120/4764/21-а, то такі є нерелевантними до обставин цієї справи.
Так, зі змісту постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року вбачається, що за обставин справи № 120/4764/21-а виконавчий документ перебував на виконанні за бюджетною програмою КПКВ3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
Натомість у цій справі виконавчі документи перебували у відповідача на виконанні за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити виконання виконавчих листів протягом 30 календарних днів з моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі, то суд звертає увагу на таке.
Державна казначейська служба України на підставі закону має обов`язок здійснити виконання виконавчих листів у справі № 520/1927/25. Тому додаткове накладення на відповідача подібного обов`язку на підставі рішення суду, як про це просить позивач, є необґрунтованим.
До цього ж, порядок погашення заборгованості за виконавчим документом, виконання якого гарантується державою, визначений законодавством. Натомість заявлена позивачем вимога про виконання виконавчих листів протягом 30 календарних днів з моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі йде у розріз із цим порядком і по своїй суті спрямована на зміну способу і порядку виконання додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду, від 03 липня 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі №520/1927/25. Однак питання стосовно зміни способу та порядку виконання судового рішення, ухваленого в адміністративній справі, здійснюється відповідно до статті 378 КАС України, тому така позовна вимога не може бути задоволена.
Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 2000,00 грн, то суд виходить із такого.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до пунктів 56 - 58, 66 - 70 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
Європейський суд з прав людини також зазначав, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», пункти 203 - 204; рішення у справі «Вассерман проти Росії», пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії №2», заява №33509/04, пункт 100).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц виклала правову позицію, за якою відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Виходячи з наведеного, суд зазначає, що ДКС України є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.
Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале, протягом 5 місяців невиконання судового рішення.
Оцінюючи вказані обставини справи, характер спірних правовідносин, суму невиплачених коштів, суд дійшов висновку, що у цьому випадку моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 1 000,00 грн і це є достатньою сумою компенсації.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21.
Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами частини третьої статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі “Іатрідіс проти Греції” (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано до матеріалів справи копії: договору про надання правової допомоги від 11.01.2021, укладеного між Адвокатським об`єднанням "Грань" та позивачем; додаткової угоди №1 від 01.01.2023 та додаткової угоди №2 від 01.01.2025 до договору про надання правової допомоги від 11.01.2021.
16.12.2025 позивачем подане клопотання про стягнення з відповідача судових витрат за фактично надані послуги адвокатом у сумі 8 000 грн. та акт №1 прийому-передачі наданих послуг, складений 15.12.2025 до договору про надання правової допомоги від 11.01.2021.
18.12.2025 сторонами складено акт №2 прийому-передачі додатково наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 11.01.2021 на суму 3 000 грн та подано позивачем до матеріалів справи з клопотанням про стягнення з відповідача судових витрат за надання правничої допомоги на загальну суму 11 000 грн.
У клопотаннях про зменшення розміру витрат відповідач вказує, що такий розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим і явно завищеним, оскільки розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, справа є незначної складності; вимоги про стягнення витрат у сумі 11 000 грн не відповідають критерію розумності.
Дослідивши подані позивачем докази, суд погоджується з доводами відповідача, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката є завищеним та не є співмірним зі складністю справи та з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом, наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а сума, яка заявлена до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги, не є належним чином обґрунтованою на предмет її розміру, який визначений у клопотаннях.
Враховуючи наведене, предмет спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу позивача має становити 1 000 грн.
Такий розмір є співмірним із обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також значенням справи для сторони.
Питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області (вул. Євгенія Єніна, буд. 18, м. Харків, 61166, код ЄДРПОУ 37874947), Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у вигляді невиконання, протягом тривалого часу, додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі №520/1927/25.
Стягнути з Державної казначейської служби України (код ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державної казначейської служби України (код ЄДРПОУ 37567646) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шевченко О.В.