ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/8912/25 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого: Бєлової Л.В.,
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, на підставі його рапорту та наданих документів, за сімейними обставинами, а саме: «виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років» у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», незаконними;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби (за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років) на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент звернення з рапортом про звільнення з військової служби від 20.04.2024). 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що командуванням в/ч НОМЕР_2 безпідставно відмовлено листом 20.05.2024 у задоволенні рапорту від 20.04.2024 про звільнення з посиланням на те, що медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років не завірений встановленим порядком, оскільки копія такого висновку була завірена посадовою особою державного органу, який видав висновок та скріплений печаткою. В такому разі нотаріального посвідчення документа не потрібно та таке засвідчення не вимагається жодним нормативно-правовим актом.
Також апелянт зазначає, що пісня повернення документів на опрацювання, позивачем 26.06.2024 додатково подано нотаріально завірений висновок про інвалідність дитини до 18 років.
Апелянт звертає увагу суду, що 26.06.2024 ОСОБА_1 подано не новий рапорт про звільнення, а рапорт про доопрацювання попереднього рапорту та додатково надано нотаріально-засвідчену копію свідоцтва про інвалідність дитини. Тому, на думку апелянта, відповідачі помилково застосовували законодавство, яке діяло станом на день повторного розгляду рапорту.
Апелянт наголошує, що предметом позову є саме неправомірні дії командування військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі його рапорту від 20.04.2024 та наданих документів за сімейними обставинами.
Крім того, апелянт вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про неможливість виконання військовою частиною НОМЕР_2 рішення суду у зв`язку переведенням позивача до іншої військової частини НОМЕР_3 , оскільки виконання рішення суду може відбуватися з урахуванням положень ст. 379 КАС України, яка регулює питання щодо заміни сторони виконавчого провадження.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Військова частина НОМЕР_1 у своєму відзиві зазначає, що 26.06.2024 позивачем поданий новий рапорт про звільнення, який став предметом розгляду у Військовій частині НОМЕР_1 та на який підготовлена аргументована відповідь від 27.06.2024 за № 5672 із зазначенням причини відмови у звільненні, а не рапорт про доопрацювання, як зазначає позивач в апеляційній скарзі.
Військова частина НОМЕР_2 у відзиві вказує, що посилання апелянта на неправомірність відмови у задоволенні вперше поданого ним рапорту на звільнення через неналежність засвідчення копій одного з поданих документів, спростовується тим що в подальшому позивачем усунуто вказані оперативним командуванням " ІНФОРМАЦІЯ_1 " недоліки й долучено до свого нового рапорту належним чином засвідчений документ.
Поданий повторно рапорт на звільнення до Військової частини НОМЕР_2 не надходив, що як правильно зазначив суд першої інстанції, перериває причинно-наслідковий зв`язок між діями Військової частини НОМЕР_2 і «відмовою у звільненні».
Крім того, Військова частина НОМЕР_2 зауважує, що з 31.08.2024 позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , яка не підпорядкована в/ч НОМЕР_2 , тому оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " позбавлене права приймати рішення про звільнення позивача з військової служби, адже це питання перебуває поза межами його компетенції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2026 року призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 18 лютого 2026 року.
03 лютого 2026 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява Військової частини НОМЕР_1 про розгляд справи без участі її представника. 
У судовому засіданні представник позивача - Кашуба Микола Олексійович підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги. Зокрема, представник позивача повідомив, що подання повторного рапорту слід вважати як доопрацювання першого рапорту, який поданий до внесення змін у законодавство України щодо звільнення з військової служби. Також представник позивача повідомив, що позивач на теперішній час проходить службу у Військовій частині НОМЕР_3 .
Представник Військової частини НОМЕР_2 - ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги. У своїх поясненнях представник відповідача зазначив, що станом на час подання адміністративного позову та на теперішній час позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , яка не є стороною у цій справі, тому виконати у майбутньому судове рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 звільнити позивача з військової служби у Військовій частині НОМЕР_3 буде неможливим.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, врахувавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 призваний на військову службу, за мобілізацією, у серпні 2023 року та проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 31.08.2024, з 31.08.2024 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 .
20.04.2024 позивач подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
За результатами розгляду рапорту позивача, командування Військової частини НОМЕР_1 погодило його та направило за підпорядкованістю до Військової частини НОМЕР_2 , яка наділена повноваженнями ухвалювати остаточне рішення щодо звільнення його зі служби.
Військова частина НОМЕР_2 розглянула рапорт позивача про звільнення його зі служби, виявила недоліки у поданих документах, та листом від 20.05.2024 №501/3/1180 повернула їх Військовій частині НОМЕР_1 на доопрацювання, оскільки медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років не засвідчений, в установленому законом порядку.
26.06.2024 позивач подав повторно рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, з доопрацьованими документами.
За результатами розгляду повторного рапорту позивача, командир Військової частини НОМЕР_1 листом від 27.06.2024 №5672 відмовив у задоволенні рапорту, оскільки із наданих позивачем до рапорту документів вбачається, що згідно зі свідоцтвом про шлюб дружиною позивача являється громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою він проживає разом в АДРЕСА_1 . Отже, догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, здійснюється дружиною. При цьому відповідач послався на ч. 12 п.п.3 підпункту «г» п 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»
Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби, останній звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Не погодившись з постановою про застосування штрафної санкції до позивача за правопорушення, вчинені на ринках фінансових послуг, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що позивач не може бути звільнений з військової служби через сімейні обставини, оскільки виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років здійснює мати дитини, яка не проходить військову службу.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач, починаючи з 31.08.2024 служить у Військовій частині НОМЕР_3 , яка на момент звернення до суду не підпорядкована Військовій частині НОМЕР_2 , а тому покладення на Військову частину НОМЕР_2 обов`язку «звільнити» позивача є поза повноваженнями цієї військової частини, а уповноваженим органом на прийняття рішення з питання проходження служби позивача є військова частина НОМЕР_3 .
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, строк дії воєнного часу продовжувався та триває і на даний час.
Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Так відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 7 статті 26 Закону №2232-XII).
З матеріалів справи вбачається, що 20.04.2024 позивач подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
За результатами розгляду цього рапорту позивача командування Військової частини НОМЕР_1 погодило його та направило за підпорядкованістю до Військової частини НОМЕР_2 , яка наділена повноваженнями ухвалювати остаточне рішення щодо звільнення його зі служби.
Військова частина НОМЕР_2 розглянула рапорт позивача про звільнення його зі служби та виявила недоліки в поданих документах, а отже листом від 20.05.2024 №501/3/1180 повернула їх Військовій частині НОМЕР_1 на доопрацювання, оскільки медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років не засвідчений, в установленому законом порядку.
Позивач 26.06.2024 повторно подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, з доопрацьованими документами.
Проте за результатами розгляду повторного рапорту позивача командир Військової частини НОМЕР_1 листом від 27.06.2024 №5672 відмовив у задоволенні рапорту, оскільки із наданих позивачем до рапорту документів вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб дружиною Позивача являється громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою він проживає разом в АДРЕСА_1 . Отже, догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, здійснюється дружиною.
У контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положеннями підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (у редакції станом на час подання позивачем першого рапорту від 20.04.2024) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
18 травня 2024 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11.04.2024 №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону №2232-XII, якими уточнено, що вказана позивачем у рапорті про звільнення підстава для звільнення застосовується лише у разі відсутності інших осіб, зобов`язаних брати участь у вихованні дитини.
Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, зокрема, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не може бути звільнений з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, зокрема, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, оскільки у цьому випадку догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, здійснюється дружиною позивача, що не заперечується самим позивачем.
Виходячи із зазначеного командир військової частини діяв відповідно до норм чинного законодавства України, тому позовні вимоги позивача є безпідставними.
Також суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач, починаючи з 31.08.2024 проходить службу у Військовій частині НОМЕР_3 , яка на момент звернення до суду не підпорядкована Військовій частині НОМЕР_2 , а тому покладення на Військову частину НОМЕР_2 обов`язку звільнити позивача є поза повноваженнями цієї військової частини, а уповноваженим органом на прийняття рішення з питання проходження служби позивача є Військова частина НОМЕР_3 .
Вказані обставини можуть заблокувати виконання судового рішення, що суперечить положенням статті 129-1 Конституції України, згідно з якими судове рішення є обов`язковим до виконання.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23.02.2026.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна