Справа № 446/1145/25 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І. 
Провадження № 22-ц/811/3362/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 лютого 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року у справі за позовом Шептицької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Львівській області (Львівський рибоохоронний патруль), Добротвірської селищної ради Шептицького району Львівської області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої незаконним виловом риби,
ВСТАНОВИВ:
у травні 2025 року Шептицька окружна прокуратура звернулася в суд в інтересах Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Львівській області (Львівський рибоохоронний патруль), Добротвірської селищної ради Шептицького району Львівської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути ОСОБА_1 на користь Добротвірської селищної ради Шептицького району Львівської області шкоду в сумі 48 178 грн 00 коп., завдану незаконним виловом риби.
Позов мотивований тим, що 11 серпня 2024 року постановою № 512 у справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 85 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн 00 коп. Дану постанову порушник виконав та сплатив штраф в повному обсязі. Однак, відповідачем не сплачено майнову шкоду, завдану водним біоресурсам внаслідок незаконних дій відповідача в сумі 48 178 грн 00 коп.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Добротвірської селищної ради Шептицького району Львівської області шкоду в сумі 5 000 грн 00 коп., завдану незаконним виловом риби.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 2 422 грн 40 коп.
Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура, подавши в жовтні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції не врахував того, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Відтак, відсутні підстави для застосування положень частини четвертої статті 1193 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 13 серпня 2023 року о 01 год 30 хв. проводив вилов риби у водосховищі Добротвірської ТЕС поблизу с.Перекалки з порушенням вимог щодо мінімально дозволених для добування (вилову) розмірах видів водних біоресурсів, чим порушив пункт 2 розділу ІІ Правил любительського та спортивного рибальства.
11 серпня 2024 року головним державним інспектором Управління Державного агентства рибного господарства у Львівській області Сторощук О. Л. складено протокол № 512 про адміністративне правопорушення та винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення передбачене частиною третьою статті 85 КУпАП, згідно якого встановлено, що відповідачем порушено пункт 2 розділу ІІ Правил любительського та спортивного рибальства, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 19 вересня 2022 року № 700. Порушник отримав та підписав дану постанову.
Згідно наданого до матеріалів справи розрахунку збитків, завданих внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів, ОСОБА_1 відповідно до постанови про адміністративне правопорушення № 512 від 11 серпня 2024 року виловлено рибу у тому числі 13 штук сазана, внаслідок чого були завдані збитки державним рибним ресурсам на суму 48 178 грн 00 коп.
Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 сплатив штраф у сумі 340 грн 00 коп., що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження.
Проте, не сплаченою залишається сума завданих ОСОБА_1 майнових збитків.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Згідно із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 234/16272/15-ц при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Обставини щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, заподіяння в результаті його вчинення шкоди, а також її розміру, учасниками справи не оспорюються.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 81 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розмір суми відшкодування завданої шкоди може бути зменшений на підставі відповідного клопотання відповідача, у відповідно до положень частини четвертої статті 1193 ЦК України, і виходив при цьому з таго, що за обставинами справи, які не заперечується сторонами, шкода завдана вчиненням кримінального правопорушення в даному випадку відсутня, має місце шкода завдана адміністративним правопорушенням. ОСОБА_1 на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі, та не має змоги відшкодувати завдані ним збитки у визначеному позивачем розмірі, оскільки він проживає з матір`ю, яка є пенсіонером та особою з інвалідністю і яка перебуває на його утриманні. Як пояснив відповідач в судовому засіданні, він офіційно працевлаштований, що також підтверджується довідкою про доходи від 08 вересня 2025 року, проте такі кошти він змушений витрачати на лікування матері, харчування і інші необхідні витрати. При ухвалення рішення, місцевим судом також було враховано, що протиправні дії відповідача полягали у вилові риби у відповідній водоймі і ним було виловлено на вудочку рибу у кількості 13 штук, штраф за таке порушення ним сплачено у повному обсязі. Виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, враховуючи матеріальний стан відповідача та важкі сімейні обставини, що знайшли свої підтвердження під час розгляду справи, суд першої інстанції вважав за необхідне зменшити ОСОБА_1 розмір відшкодування шкоди до 5 000 грн 00 коп., що становить більше десяти відсотків від заявленої вимоги, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Проте з такими мотивами суду погодитись не можна, виходячи з такого.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються, зокрема, Законом України «Про тваринний світ», Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» та Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища».
Відповідно до положень статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» водні біоресурси, що знаходяться у внутрішніх водних об`єктах, територіальному морі, у виключній (морській) економічній зоні України, на континентальному шельфі, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ці ресурси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України та законами України.
Згідно статті 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
За приписами статті 3 Закону України «Про тваринний світ», об`єктами тваринного світу, на які поширюється дія цього Закону України, є у тому числі, риби в усьому їх видовому і популяційному різноманітті та на всіх стадіях розвитку, які перебувають у стані природної волі, утримуються у напіввільних умовах чи в неволі.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 10 Закону України «Про тваринний світ», громадяни відповідно до закону зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними тваринному світу внаслідок порушення вимог законодавства про охорону, використання і відтворення тваринного світу.
У статті 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» зазначено, що добування (вилов) це є вилучення водних біоресурсів із середовища їх перебування.
Відповідно до вимог статті 63 Закону України «Про тваринний світ» порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу тягне за собою адміністративну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу несуть особи, винні в незаконному вилученні об`єктів тваринного світу з природного середовища. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу. Розмір компенсації за незаконне добування, знищення або пошкодження видів тваринного світу, а також за знищення чи погіршення середовища їх існування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Розмір шкоди, заподіяної незаконним виловом риби обчислюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 вересня 2023 року № 1042 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, завданої порушенням законодавства про рибне господарство внаслідок незаконного добування (вилову), знищення або пошкодження водних біоресурсів, а також незаконного знищення чи погіршення середовища існування водних біоресурсів».
Згідно з підпунктом 5 пункту 2 розділу III Правил любительського рибальства, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 19 вересня 2022 року № 700 (далі – Правила) одним із обов`язків рибалок є відшкодовувати шкоду, заподіяну водним біоресурсам внаслідок порушення цих Правил, у порядку та розмірах, визначених законодавством.
Шкода, завдана рибному господарству внаслідок знищення або погіршення стану водних біоресурсів та середовища їх перебування внаслідок господарської та іншої діяльності, підлягає відшкодування за рахунок осіб, які безпосередньо здійснювали або замовляли здійснення такої діяльності (стаття 20 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів»).
Згідно з частиною четвертою статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що для відшкодування збитків за незаконне вилучення (добування) об`єктів тваринного світу не має значення чи повернута незаконно вилучена (добута) риба у середовище свого перебування, чи ні (див. постанову Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 541/307/17).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування статті 22 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі (стаття 69 Закону України «Про охорону навколишнього середовища»).
Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення (частина четверта статті 1193 ЦК України).
Колегія суддів виходить з того, що стаття 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлює спеціальний, посилений режим цивільної відповідальності за екологічну шкоду, який передбачає відшкодування у повному обсязі, що має пріоритет, оскільки вимагає повного покриття збитків, на відміну від загальних норм ЦК, де може бути зменшення відшкодування.
У Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-рп (II)/2020 зазначено, що до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
В пунктах 51, 52, 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 918/391/23 зазначено про те, що «одним із підходів, який суди застосовують для подолання колізій у законодавстві між правовими нормами однакової юридичної сили, є надання переваги спеціальним нормам перед загальними, тобто використання принципу lex specialis (спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого за розбіжності загального і спеціального законів діє спеціальний закон; а також принципу lex specialis derogat generali, суть якого полягає в тому, що спеціальний закон скасовує дію загального закону, спеціальна норма має перевагу над загальною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 звертала увагу на співвідношення між загальною та спеціальною нормою. Спеціальна норма встановлює правила, які застосовуються у певних випадках, визначених такою нормою права, а загальна норма встановлює правила, які застосовуються у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.
Основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.
Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (частини перша, друга статті 4 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються, зокрема й до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства».
У пункті 65 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 918/391/23 визначено, що «коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма».
Подібний висновок щодо застосування частини першої статті 9 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 906/432/19.
Отже, Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища» є спеціальним законом для екологічних спорів, тому його норми (зокрема про обов`язок повного відшкодування шкоди) мають пріоритет перед загальними нормами ЦК України.
З огляду на викладене можна дійти висновку, що положення частини четвертої статті 1193 ЦК України щодо зменшення розміру відшкодування шкоди до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки такі регулюються положеннями статті 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» про повне відшкодування шкоди.
Подібний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 541/307/17, від 18 вересня 2019 року в справі №280/393/15-ц та від 29 вересня 2023 року в справі № 573/1/23, з огляду на обставини притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності та з огляду на ці обставини вважали доведеним факт завдання ними шкоди, що відповідає установленим у справі, що переглядається обставинам.
З урахуванням викладеного, місцевий суд помилково застосував до правовідносин сторін положення частини четвертої статті 1193 ЦК України, відтак безпідставно зменшив заявлений до стягнення розмір шкоди.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про задоволення позову повністю.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 4 542 грн 00 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов Шептицької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Львівській області (Львівський рибоохоронний патруль), Добротвірської селищної ради Шептицького району Львівської області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої незаконним виловом риби, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Добротвірської селищної ради Шептицького району Львівської області шкоду в сумі 48 178 грн 00 коп. (сорок вісім тисяч сто сімдесят вісім гривень 00 копійок), завдану незаконним виловом риби.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури судовий збір в розмір 2 422 грн 40 коп. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) за розгляд справи судом першої інстанції та 4 542 грн 00 коп. (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні 00 копійок) за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 лютого 2026 року.
Головуючий        С.М. Копняк
Судді:         С.М. Бойко
А.В. Ніткевич