П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
——————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/23100/25	

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,
повний текст судового рішення
складено 20.11.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної установи «Український державний науково-дослідного інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Український державний науково-дослідного інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» в особі Центра оцінювання функціонального стану особи, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Експертної команди з оцінювання функціонального стану особи Міської клінічної лікарні №1 Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
11.07.2025 ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Український державний науково-дослідного інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» в особі Центра оцінювання функціонального стану особи, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Експертної команди з оцінювання функціонального стану особи Міської клінічної лікарні №1 Одеської міської ради, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з повсякденного оцінювання особи №235/25/792/Р від 15.02.2025;
- Центр оцінювання функціонального стану особи провести повторне оцінювання стану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою встановлення групи інвалідності.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він є особою з інвалідністю ІІ групи згідно з довідкою МСЕК №949978 серії 12 АГГ від 01.04.2024, причина інвалідності «загальне захворювання». Також позивач вказував, що 12.05.2025 на підставі направлення лікаря він повторно пройшов обстеження та оцінку повсякденного функціонування особи в КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради та отримав оскаржуваний висновок за яким рішення щодо встановлення інвалідності «не застосовується», з обґрунтуванням рішення експертної команди за результатами оцінювання: ступінь здатності до навчання та трудової діяльності – легкий, що не є підставою для встановлення групи інвалідності згідно з критеріями постанови КМУ №1338 від 15.11.2021. 
Посилаючись на протиправність вказаного рішення, позивач вказував, що експертна команда з оцінювання повсякденного функціонування особи не дослідила жодним чином наявні у нього історії хвороби, діагнози, не оглянула його як хворого, не врахувала, що його хвороба триває з 2016 року і наразі прогресує, помилково дійшла висновку про легку здатність до навчання та трудової діяльності, що не є підставою для встановлення інвалідності.
Так, позивач вказував, що згідно виписки з медичної карти амбулаторного хворого його повний діагноз «Цукровий діабет 2 тип тяжкий перебіг в стані декомпенсації, ОИ: гіпертонічно-діабетична ангіопатія сітківки. Діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, сенситивна форма. Генералізований атеросклероз. Стеноз стеново-підколінного сегменту справа. Діабетична мікро-макроангіопатія. ХАН нижніх кінцівок. ХХН 2 стадія. Енцефалопатія 2 ст. змішаного генезу: діабетична, дисцилькуляторна, атеросклеротична. Помірний вестибулярний синдром.» Згідно висновків лікаря цукровий діабет ускладнився розвитком діабетичної мікро-макроангіопатії, енцефало і полінейропатії. Проводилась корекція лікування. На початку 2025 р. стан погіршився. За наведених підстав позивач вважав, що з наданих ним медичних документів є зрозумілим, що стан його здоров`я не покращується, а лише погіршується, що унеможливлює здатність працювати і ніяк не може бути легким ступенем здатності до навчання та трудової діяльності.
Вказував позивач і те, що 30.05.2025 він оскаржив рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи до Центру оцінювання функціонального стану особи, однак на час подання позову до суду жодної відповіді він не отримував, повторного обстеження проведено не було.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 :
- визнане протиправним та скасоване рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №235/25/792/Р від 12.05.2025 року відносно ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Центр оцінювання функціонального стану особи провести повторне оцінювання функціонального стану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою встановлення групи інвалідності.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державна установа «Український державний науково-дослідного інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 по адміністративній справі №420/23100/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Так, апелянт вказує, що наприкінці 2024 року Урядом було прийнято рішення про проведення державної реформи МСЕК, у зв`язку з чим була прийнята низка нормативно – правових актів, якими запроваджена нова система оцінювання повсякденного функціонування особи (впроваджена з 1 січня 2025 року).
Права та обов`язки Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ були покладені на державну установу «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» (наказ МОЗ України від 26.10.2024 №1809), у зв`язку із чим до апелянта надійшли медико-експертні справи та документи, які пов`язані з виконанням повноважень Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ.
Втім з 01.01.2025 в повному обсязі набули чинності положення постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи», якою затверджені: Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи; Критерії встановлення інвалідності. У зв`язку із цим наказом МОЗ України від 03.12.2024 №2022 права та обов`язки Центру оцінювання функціонального стану особи було покладено на державну установу «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України». Також цим наказом затверджено Положення про Центр оцінювання функціонально стану особи, яким визначені повноваження Центру оцінювання функціонального стану особи (скорочено – ЦОФСО), зокрема, проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, визначення ступеня обмеження життєдіяльності, прийняття рішень про встановлення або відмову у встановленні інвалідності на підставі об`єктивних медичних даних та результатів оцінювання. У зв`язку з вищезазначеним, ЦОФСО була отримана справа позивача ОСОБА_1 для повторного проведення очного оцінювання функціонального стану особи відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 15.11.2024 №1338. За результатами проведеного оцінювання, експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи було встановлено, що ступінь здатності до навчання та трудової діяльності – легкий, що не є підставою для встановлення групи інвалідності позивачу.
Апелянт звертає увагу, що оцінювання повсякденного функціонування стану позивача проводилося очно, у порядку та спосіб що визначені чинним законодавством України. 
Під час проведення очного оцінювання функціонального стану ОСОБА_1 та ретельного вивчення його медичної документації експертна команда з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи у своїй роботі керувалася постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи»; наказом МОЗ України від 03.12.2024 №2022 «Про покладання прав та обов`язків Центру оцінювання функціонального стану особи»; наказом МОЗ України від 10.12.2024 №2067 «Деякі питання забезпечення проведення оцінювання повсякденного функціонування особи». 
Апелянт також вказувє, що у ході оцінювання функціонального стану особи позивача на засадах наданих медико-експертних документів та очного огляду отримана наступна інформація: позивачу проведена операція – протезування аортального клапану 11.06.2023. Наразі стан серцево-судинної системи обмежує здатність до трудової діяльності, до самостійного пересування, до самообслуговування в легкому ступені, що не дає підстав для встановлення групи інвалідності, гідно з чинним законодавством.
Результати розгляду оцінювання експертною командою ЦОФСО, відповідно до наказу МОЗ України від 10.12.2024 №2067 «Деякі питання забезпечення проведення оцінювання повсякденного функціонування особи», були оформлені у вигляді: 
- протоколу розгляду скарги на рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 12.05.2025 року №235/25/792/П; 
- рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами розгляду скарги на рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 12.05.2025 року №235/25/792/Р;
- витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами розгляду скарги на рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 12.05.2025 року №235/25/792/В.
Окремо апелянт зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 березня 2020 року у справі №240/7133/19, від 25 вересня 2018 року у справі №804/800/16 та від 26 вересня 2018 року у справі №817/820/16, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного рішення ЦОФСО, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності рішення ЦОФСО виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд вправі перевірити законність рішення ЦОФСО лише в межах дотримання процедури прийняття цього рішення на підставі приписів законодавчих актів про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Крім того, апелянт вказує, що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №826/10888/18 зазначає: саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Не кожен дефект акту робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки під час прийняття певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність. Порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Одеського окружного адміністративного суду віл 20.11.2025 по справі №420/23100/25, без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 по справі №420/23100/25 - без змін.
В обґрунтування вимог відзиву на апеляційну скаргу позивач посилається на доводи ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що позивачу була встановлена друга група інвалідності, відповідно до довідки МСЕК №949978 серії 12 АГГ від 01.04.2024, із визначенням причина інвалідності «загальне захворювання» про що вказано у позові та не заперечується іншим учасниками справи.
12.05.2025 на підставі направлення лікаря позивач повторно пройшов обстеження та оцінку повсякденного функціонування особи в КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради.
Згідно висновку експертної команди з оцінювання функціонування особи №235/25/792/Р від 12.05.2025 – ступінь здатності до навчання та трудової діяльності легкий, що не є підставою для встановлення групи інвалідності.
Згідно виписки з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 повний діагноз «Цукровий діабет 2 тип тяжкий перебіг в стані декомпенсації, ОИ: гіпертонічно-діабетична ангіопатія сітківки. Діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, сенситивна форма. Генералізований атеросклероз. Стенох стеново-підколінного сегменту справа. Діабетична мікро-макроангіопатія. ХАН нижніх кінцівок. ХХН 2 стадія. Енцефалопатія 2 ст. змішаного генезу: діабетична, дисцилькуляторна, атеросклеротична. Помірний вестибулярний синдром. 
Згідно висновків лікаря цукровий діабет ускладнився розвитком діабетичної мікро-макроангіопатії, енцефало і полінейропатії. Проводилась корекція лікування. Початку 2025 року стан погіршився.
30.05.2025 року позивач оскаржив рішення від 12.05.2025 експертної команди до Центру оцінювання функціонального стану особи, однак відповіді не отримав.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання визнання особи особою з інвалідністю, експертна комісія повинна перевірити наявність або відсутність обов`язкових умов встановлення інвалідності, про що зазначити в своєму рішенні, проте, зміст оскаржуваного рішення не містить інформації про оцінку усіх критеріїв відповідно до п. 6 розділу «Критерії встановлення інвалідності», затверджених постановою КМУ від 15.11.2024 №1338 (не вказано про наявність або відсутність у позивача стійких порушень функцій організму, зважаючи на довготривалий період наявності у позивача захворювання; не надано оцінку здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності). Також суд першої інстанції виходив з того, що несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 №875хІІ (надалі - Закон №875-ХІІ в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (ч. 1 ст. 2 Закону №875-XII).
Інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 3 Закону №875-XII).
Особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення медико-соціальної експертної комісії, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку (ч. 2 ст. 6 Закону №875-XII).
Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України від 06.10.2015 №2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (надалі - Закон №2961-IV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №2961-IV).
Постановою КМУ №1338 від 15.11.2024 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» були затверджені:
- Положення про експерті команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
- Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (надалі Порядок №1338 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин);
- Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи;
- Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи;
- Критерії встановлення інвалідності.
У закладах охорони здоров`я, в яких організовується проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, у строк до 3 грудня 2024 р. визначається та затверджується наказом керівника такого закладу охорони здоров`я перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи у складі експертних команд, а також перелік адміністраторів для забезпечення роботи таких команд (абз. 2 п. 3 постанови КМУ М№1338 від 15.11.2024).
Проведення оцінювання організовується у закладі охорони здоров`я, в якому затверджено перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання (п. 7 Порядку №1338).
Оцінювання проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - експертні команди) (п. 8 Порядку №1338).
Під час проведення очного, виїзного за місцем перебування/лікування особи або з використанням методів і засобів телемедицини розгляду справи здійснюється фіксація проведення огляду експертними командами за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Запис такого розгляду зберігається в закладі охорони здоров`я, в якому сформована відповідна експертна команда, протягом трьох років. У разі оскарження рішення експертної команди запис розгляду передається до Центру оцінювання функціонального стану особи. Особа, стосовно якої проводилося оцінювання, має право отримати запис очного, виїзного або з використанням методів і засобів телемедицини розгляду, подавши відповідне клопотання до закладу охорони здоров`я, в якому сформована відповідна експертна команда (абз 8 п. 12 Порядку №1338).
За приписами пункту 21 Порядку №1338, до електронного направлення додаються електронні копії оригіналів таких документів:
1) документи особи, яка направляється на проведення оцінювання (документ, що посвідчує особу, РКОПП, військово-обліковий документ)
2) медичні документи, що стосуються захворювання чи стану здоров`я, відповідно до якого особу направлено на проведення оцінювання, зокрема, за наявності документи або інформація, що підтверджують безперервну тимчасову непрацездатність протягом чотирьох місяців з дня її настання чи у зв`язку з одним і тим самим захворюванням протягом п`яти місяців з перервою за останні 12 місяців, а у разі захворювання на туберкульоз - протягом 10 місяців з дня настання непрацездатності.
Відповідно до п. 5 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024, ступінь обмеження життєдіяльності визначається як величина відхилення від нормальної функціональності особи, що впливає на її здатність здійснювати основні життєві активності. Таке визначення базується на об`єктивних критеріях, що включають функціональні, соціальні та психологічні аспекти.
Виділяються чотири основні ступені обмеження життєдіяльності:
легкий ступінь обмеження - особа має незначні труднощі у виконанні деяких повсякденних завдань, але здатна справлятися з основними функціями без сторонньої допомоги;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має помітні труднощі у виконанні повсякденних завдань, таких як навчання, робота, спілкування, орієнтація, контроль за поведінкою, пересування та самообслуговування;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа стикається з істотними труднощами у виконанні більшості основних активностей, що може включати значні обмеження у навчанні, роботі, спілкуванні та самообслуговуванні, які вимагають регулярної допомоги або спеціальних заходів для покращення якості життя;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа має серйозні порушення функцій органів і систем, що призводять до неможливості або істотного зниження здатності виконувати основні життєві функції, що супроводжується потребою в сторонній допомозі для забезпечення базових потреб, таких як догляд, харчування та пересування.
Відповідно до п. 6 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024, до критеріїв життєдіяльності людини належать: 
здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.
Здатність до пересування - можливість ефективно пересуватися у своєму оточенні (ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом), зокрема з використанням допоміжних засобів реабілітації.
До параметрів оцінки здатності пересування належать: характер ходьби, темп пересування, відстань, яку долає хворий, здатність самостійно користуватись транспортом, потреба у допомозі інших осіб під час пересування, зокрема з використанням допоміжних засобів реабілітації.
Існують такі ступені обмеження здатності до пересування:
нормальна здатність до пересування (відсутність обмеження) - особа здатна пересуватися без обмежень: ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом. Показниками оцінки є темп пересування понад 100 метрів на хвилину та більше, здатність долати 500 метрів та більше без втоми, результат виконання шестихвилинного тесту ходьби - понад 500 метрів;
легкий ступінь обмеження - особа може пересуватися з незначними труднощами, такими як незначне уповільнення темпу або потреба в коротких перервах на довгих відстанях. Особи з легким обмеженням можуть самостійно користуватися особистим та громадським транспортом, але іноді потребують допомоги. Показниками оцінки є темп пересування 60-100 метрів на хвилину, здатність долати 200-500 метрів із можливими перервами, результат виконання шестихвилинного тесту ходьби - 300-500 метрів;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа може пересуватися, але з деякими труднощами, це може включати повільніший темп, потребу в коротких перервах на довгих відстанях або невеликі труднощі під час долання перепон. Вони можуть самостійно користуватися особистим та громадським транспортом, але іноді потребують допомоги. Показниками оцінки є темп пересування 20-59 метрів на хвилину, здатність долати до 200 метрів лише з допомогою (палиці, ходунків або інших допоміжних засобів реабілітації), результат виконання шестихвилинного тесту ходьби -100-300 метрів;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа має значні труднощі під час пересування, наприклад, може ходити лише на короткі відстані або потребувати допомоги під час використання сходів. Темп пересування повільний, можливість користуватися особистим та громадським транспортом суттєво обмежена і особа може потребувати регулярної допомоги інших. Показниками оцінки є темп пересування 20-59 метрів на хвилину, здатність долати до 200 метрів лише з допомогою (палиці, ходунків або інших допоміжних засобів реабілітації), результат виконання шестихвилинного тесту ходьби 100-300 метрів;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна пересуватися, або здатна з серйозними обмеженнями чи в певних умовах, наприклад, за допомогою інвалідного візка. Характер ходьби може бути нестабільним, темп - дуже повільним або взагалі відсутнім. Здатність самостійно користуватися транспортом відсутня і особа потребує постійної допомоги. Показниками оцінки є практично відсутній темп пересування (0-20 метрів на хвилину), здатність долати менше 100 метрів лише із сторонньою допомогою або крісла колісного, результат виконання шестихвилинного тесту ходьби - менше 100 метрів або неможливість виконання тесту без сторонньої допомоги.
Здатність до самообслуговування - можливість ефективно виконувати соціально-побутові функції і задовольняти потреби без допомоги інших осіб.
Параметром оцінки здатності до самообслуговування є інтервал часу, через який виникає потреба в допомозі, та обсяг дій, які особа здатна виконувати щодо самообслуговування.
Існують такі ступені обмеження здатності до самообслуговування:
нормальна здатність до самообслуговування (відсутність обмеження) - особа здатна до самообслуговування без будь-якої допомоги інших, включаючи особисту гігієну, приготування їжі, одягання та інші щоденні завдання;
легкий ступінь обмеження - особа потребує допомоги від одного до кількох разів на тиждень для виконання деяких завдань самообслуговування, наприклад, приготування їжі або нагадування про прийом лікарських засобів;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа потребує використання допоміжних засобів, регулярної допомоги один чи кілька разів на день для виконання окремих завдань, пов`язаних з особистою гігієною, одяганням, приготуванням їжі або іншими щоденними активностями, що може передбачати підтримку у плануванні дій або безпосередню допомогу;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа потребує допомоги в самообслуговуванні приблизно кожні 30-60 хвилин протягом дня та використання допоміжних засобів. Допомога зосереджена на виконанні базових щоденних завдань, таких як харчування, прийом ліків та пересування;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до самообслуговування або потребує постійної допомоги протягом дня у більшості видів діяльності через серйозні обмеження у здатності до самообслуговування, що може включати повну залежність від сторонньої допомоги для виконання основних завдань.
Здатність до орієнтації - можливість самостійно орієнтуватися у просторі та часі, мати уяву про навколишні предмети. Основними системами орієнтації є зір та слух (за умови нормального стану психічної діяльності та мови).
Параметром оцінки здатності до орієнтації є можливість розрізняти зорові образи людей та предметів на відстані, що збільшується, і в різних умовах (наявність або відсутність перешкод, знайомство з обстановкою), розрізняти звуки та усну мову (слухова орієнтація) за відсутності або наявності перешкод і ступеня компенсації порушення слухового сприйняття усної мови іншими способами (письмо, невербальні форми), необхідності використання технічних засобів для орієнтації та допомоги інших осіб у різних видах повсякденної діяльності (у побуті, навчанні, на виробництві).
Існують такі ступені обмеження здатності до орієнтації:
нормальна здатність до орієнтації (відсутність обмеження) - особа не має жодних обмежень у сприйнятті зору та слуху, може повністю використовувати свої органи чуття без жодних труднощів, не потребує жодних допоміжних пристроїв або сторонньої допомоги;
легкий ступінь обмеження - особа має незначні труднощі в сприйнятті зору або слуху, які неістотно впливають на повсякденне життя, можуть використовуватися окуляри або слухові апарати у певних ситуаціях, але не потребують регулярної сторонньої допомоги;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має значні труднощі в сприйнятті зору та/або слуху, які вимагають адаптацій у повсякденному житті, постійно використовує окуляри та/або слухові апарати та потребує сторонньої допомоги для орієнтації в нових умовах або ситуаціях;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа має серйозні порушення зору та/або слуху, які суттєво впливають на здатність до самостійного функціонування, постійно використовує окуляри або слухові апарати, регулярно використовує допоміжні засоби реабілітації та/або медичні вироби для адаптації і потребує сторонньої допомоги для виконання основних життєвих завдань;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до орієнтації (дезорієнтація) або має вкрай серйозні порушення зору та/або слуху, які унеможливлюють нормальну життєдіяльність без сторонньої допомоги, постійно потребує допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів, але такі засоби не забезпечують повної функціональності, а також потребує постійної допомоги для всіх видів діяльності.
Здатність до спілкування (комунікативна здатність) - можливість установлювати контакти з іншими людьми та підтримувати суспільні взаємозв`язки (порушення спілкування, пов`язані з розладом психічної діяльності, тут не розглядаються).
Основним засобом комунікації є усна мова, допоміжним - читання, письмо, невербальна мова (жестова, знакова).
Параметри оцінки - характеристика кола осіб, з якими можлива підтримка контактів, а також потреба у допомозі інших осіб у процесі навчання та трудової діяльності.
Існують такі ступені обмеження здатності до спілкування:
нормальна здатність до спілкування (відсутність обмеження) - особа здатна самостійно встановлювати контакти з будь-яким колом осіб, ефективно підтримує суспільні зв`язки в будь-якому середовищі без обмежень або допоміжних засобів;
легкий ступінь обмеження - особа здатна спілкуватися в більшості ситуацій, але може потребувати допомоги або підказок у нових, стресових або незнайомих ситуаціях. Підтримує контакти з обмеженим колом осіб і інколи потребує допоміжних засобів (наприклад, письмових нотаток);
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа здатна до спілкування з обмеженим колом знайомих осіб, часто потребує допоміжних засобів (читання з губ, письмові інструкції) або допомоги для підтримання контакту, наявні труднощі у суспільній взаємодії на робочому місці чи під час навчання;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа здатна спілкуватися тільки з дуже вузьким колом осіб (наприклад, з близькими родичами або доглядачами), для підтримки контактів постійно потребує допомоги інших осіб або допоміжних засобів. Невербальна комунікація використовується значно частіше, ніж усна;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до спілкування або практично не здатна до самостійного спілкування через значні обмеження; всі контакти можливі лише за допомогою інших осіб або спеціальних засобів комунікації (наприклад, комунікативних пристроїв), встановлення контактів у суспільстві є майже неможливим.
Здатність контролювати свою поведінку - можливість поводитися відповідно до морально-етичних і правових норм суспільного середовища.
Параметри оцінки - здатність усвідомлювати себе і дотримуватися установлених суспільних норм, ідентифікувати людей та об`єкти і розуміти стосунки між ними, правильно сприймати, інтерпретувати і адекватно реагувати на традиційну і незвичну ситуації, дотримуватися особистої безпеки і охайності.
Існують такі ступені обмеження здатності контролювати свою поведінку:
нормальна здатність контролю поведінки (відсутність обмеження) - особа повністю усвідомлює свої дії, здатна дотримуватися встановлених суспільних норм, ідентифікувати людей та об`єкти, а також адекватно реагувати як на звичні, так і на нові ситуації. Забезпечує особисту безпеку і охайність без будь-яких обмежень або сторонньої допомоги;
легкий ступінь обмеження - особа в основному здатна контролювати свою поведінку та дотримуватися норм, але може потребувати іноді допомоги або підказок у незнайомих ситуаціях. Може незначно відхилятися від соціальних норм у стресових умовах або нових обставинах, але зберігає здатність забезпечувати особисту безпеку і охайність;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа здатна контролювати свою поведінку лише у звичних обставинах, часто потребує допомоги для дотримання суспільних норм і підтримки адекватної реакції на складні або незвичні ситуації. Може відчувати труднощі з особистою безпекою або охайністю, але з підтримкою може справлятися з такими завданнями;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа відчуває значні труднощі з контролем поведінки та дотриманням норм, потребує постійного контролю та допомоги навіть у звичних ситуаціях, може мати проблеми з розумінням оточення та ідентифікацією людей і об`єктів, здатність забезпечувати особисту безпеку і охайність значно обмежена;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна або практично не здатна контролювати свою поведінку відповідно до соціальних норм і потребує постійного нагляду та допомоги. Може не розпізнавати знайомих людей та об`єкти, втрачає здатність забезпечувати особисту безпеку і охайність, а реакції на навколишнє середовище є неадекватними і непередбачуваними.
Здатність до навчання - можливість сприймати, засвоювати та накопичувати знання, формувати навички і уміння (побутові, культурні, професійні та інші) у цілеспрямованому процесі навчання. Можливість професійного навчання - здатність до оволодіння теоретичними знаннями і практичними навичками та умінням конкретної професії.
Параметри оцінки - можливість навчатися у звичайних або спеціально створених умовах (спеціалізований заклад освіти або група, навчання в домашніх умовах тощо); обсяг програми, строки і режим навчання; можливість освоєння професій різного кваліфікаційного рівня або тільки окремих видів робіт; необхідність використання допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів із залученням допомоги інших (крім викладача) осіб.
Існують такі ступені обмеження здатності до навчання:
відсутність обмежень здатності до навчання - особа здатна навчатися у звичайних умовах без сторонньої допомоги, повністю засвоювати програму будь-якого рівня, включаючи професійні знання та навички, відповідно до звичайного режиму навчання;
легкий ступінь обмеження - особа може засвоювати програму в звичайних умовах, однак потребує незначного коригування освітнього процесу (додаткові пояснення, подовжені строки навчання), а також іноді може потребувати допомоги спеціаліста для засвоєння складних або нових понять;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа потребує додаткових умов для навчання в закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму освітнього процесу та/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає), може засвоювати обмежену програму, яка адаптована під її потреби, з подовженими строками навчання та періодичною допомогою сторонніх осіб (крім персоналу, що навчає) для ефективного засвоєння матеріалу;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа здатна засвоювати лише окремі види робіт або завдань за індивідуальною програмою, часто потребує навчання вдома або додаткових умов для навчання, постійної підтримки спеціалістів та допоміжних засобів для забезпечення засвоєння навіть обмеженого обсягу знань і навичок;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна або практично не здатна до цілеспрямованого навчання навіть за організації додаткових умов для навчання і потребує постійної інтенсивної допомоги. Може оволодівати лише базовими життєвими навичками та потребує індивідуального догляду та підтримки в повсякденному житті.
Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних, соціальних та психологічних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дає змогу їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дає змогу реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.
Параметри оцінки - збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.
Існують такі ступені обмеження здатності до трудової діяльності:
нормальна здатність до трудової діяльності - особа здатна виконувати всі види трудової діяльності без жодних обмежень, вона має можливість працювати на рівні, що відповідає її професійній підготовці та кваліфікації;
легкий ступінь обмеження - особа має знижену здатність виконувати деякі види діяльності, проте особа здатна виконувати основні обов`язки за допомогою незначних адаптацій або підтримки;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має частково втрачену можливість для повноцінної трудової діяльності, що може включати: втрату професії або значне обмеження кваліфікації, зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значні труднощі в набутті професії або працевлаштуванні, особливо для осіб, що раніше не працювали;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа може бути не здатна до провадження окремих видів трудової діяльності або до трудової діяльності взагалі, або здатна провадити різні види трудової діяльності шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням допоміжними засобами реабілітації та додатковим облаштуванням робочого місця, здійснення реабілітаційних заходів;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до трудової діяльності взагалі або здатна провадити окремі види трудової діяльності за умови їх забезпечення допоміжними засобами реабілітації та додатковим облаштуванням робочого місця, здійснення реабілітаційних заходів, зокрема вдома.
Відповідно до п. 8 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024, підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов:
стійкі порушення функцій організму - хвороба триває не менше 12 місяців, або очікується, що вона триватиме щонайменше 12 місяців або призведе до смерті особи, а також існують мінімальні шанси на значне покращення стану навіть за умов застосування найкращого доступного лікування;
обмеження життєдіяльності - особа має помірний (1 ступінь), виражений (2 ступінь) або значний (3 ступінь) ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності;
необхідність вжиття заходів соціального захисту - особа має потребу в підтримці в повсякденному житті, а саме: отриманні послуг з реабілітації, паліативної допомоги, забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації, забезпеченні лікарськими засобами для використання в амбулаторних умовах та/або медичними виробами для використання в амбулаторних та побутових умовах.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, в контексті наведених вище критеріїв встановлення інвалідності, при вирішенні питання визнання особи особою з інвалідністю, експертна комісія повинна перевірити наявність або відсутність обов`язкових умов встановлення інвалідності, про що зазначити в своєму рішенні.
За приписами п. 31 Порядку №1338 під час розгляду справи члени експертної команди досліджують всі надані документи, а також відповідні медичні записи, що підтверджують стан здоров`я особи, щодо якої проводиться оцінювання.
Відповідно до п.1 Критеріїв визначення форми проведенні оцінювання повсякденного функціонування особи, що є додатком №1 до Порядку №1338 Експертна команда з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - експертна команда) проводить розгляд справ, зокрема, очно, за участю особи або її уповноваженого представника в закладі охорони здоров`я, в якому утворена експертна команда.
Відповідно до п.40 Порядку №1338 за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства:
ступеня обмеження життєдіяльності особи;
потреби у продовженні тимчасової непрацездатності;
інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують;
ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках);
наявності медичних показань на право одержання особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю, яка має порушення опорно-рухового апарату, автомобіля і протипоказання до керування ним, що визначаються відповідно до переліку медичних показань і протипоказань, затвердженого МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики;
потреби у постійному сторонньому догляді;
потреби в отриманні соціальної, психолого-педагогічної, професійної, трудової та/або фізкультурно-спортивної реабілітації;
обсягів та видів необхідних допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів;
потреби в отриманні реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я та у разі визначення такої потреби головуючий формує електронне направлення для надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я відповідно до Порядку організації надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2021 р. №1268 «Питання організації реабілітації у сфері охорони здоров`я» (Офіційний вісник України, 2021 р., №97, ст. 6315);
ступеня стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений експертною командою у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого.
Наказом Міністерства охорони України №2067 від 10.12.2024, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.12.20245 за №1925/43270, затверджений Перелік відомостей, що міститься в рішенні експертно команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
Також цим наказом затверджені форма рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та форма витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відповідно до п. 18 Переліку відомостей, що міститься в рішенні експертно команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи обов`язково має містити обґрунтування такого рішення експертної команди за результатами оцінювання. Враховуючи зміст затвердженої форми витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, то такий витяг також має містити обґрунтування рішення експертної команди за результатами оцінювання.
Відповідно до п. 16 витягу з оскаржуваного в цій справі рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, у якості обґрунтування рішення експертної команди за результатами оцінювання наведене таке:
«Ступінь здатності до навчання та трудової діяльності - легкий, що не є підставою для встановлення грипу інвалідності згідно з критеріями постанови КМУ №1338 від 15.11.2024».
Дослідивши зміст оскарженого рішення, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що воно не містить інформації про оцінку усіх перелічених вище критеріїв. Зокрема, в ньому не вказано про наявність або відсутність у позивача стійких порушень функцій організму, зважаючи на довготривалий період наявності у позивача захворювання; не надана оцінка здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності. 
Посилання лише на ступінь обмеження здатності до трудової діяльності та ступінь обмеження здатності до навчання, у розділі, в якому має відображатись обґрунтування рішення, не є таким обґрунтуванням. 
Апеляційний суд погоджується із посиланням судом першої інстанції на те, що за загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки відповідачем не визначено конкретних підстав прийнятого рішення, у спірному рішенні не визначено, які саме фактичні підстави слугували його прийняттю з урахуванням розділу «Критерії встановлення інвалідності» постанови КМУ від 15.11.20245 №1338.
Адже, для прийняття рішення про відмову у встановленні інвалідності недостатньо лише самого посилання на відсутність підстав для її встановлення, рішення має містити опис фактичних підстав на яких воно базується. 
Проте, оскаржуване рішення, не містить відомостей з викладом аналізу наявності або відсутності необхідних умов для встановлення інвалідності, з обов`язковим посиланням на докази, які підтверджують ті чи інші обставини, і ці обставини не спростовані доводами апеляційної скарги.
Невмотивованість рішення суб`єкта владних повноважень є підставою для його скасування.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 257, 308, 311, 3315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної установи «Український державний науково-дослідного інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.В. Джабурія