Справа № 420/38143/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (вул.Грінченка,1, м.Київ, 01001), Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (вул..М.Говорова,7, м.Одеса, 65058) про визнання протиправним та скасування наказу,- 

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні за результатом якого позивач просить: 
визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 14.10.2025 №944-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”;
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з дати фактичного звільнення - 17.10.2025;
стягнути з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
зобов`язати Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів запропонувати ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей та у разі його згоди, перевести на відповідну посаду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 жовтня 2025 року Держпродспоживслужба видала наказ за №944-к, яким Позивача звільнено на підставі пункту 1-1 ч.1 статті 87 Закону України “Про державну службу” у зв`язку із ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
При цьому, Позивачу не було запропоновано жодної із посад державної служби, де суб`єктом призначення є Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
Окрім того, навіть не запропоновано роботу на посадах не державної служби, де роботодавцем виступає Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
Всупереч очевидного публічного правонаступництва Південно-Східного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні позивачеві не було запропоновано жодної із рівнозначних посад, або як виняток нижчих посад в цьому органі.
З огляду на викладене позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та за захистом своїх прав звернувся до суду.
Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).
Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року задоволено клопотання представника Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 09.12.2025 року за (вхід.№ ЕС/129965/25) про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Адміністративну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання по вказаній справі.
Ухвалою суду від 30 грудня 2025 року витребувано з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (код ЄДРПОУ 44068843) належним чином завірену довідку із розрахунком середнього заробітку ОСОБА_1 , здійсненим відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (для розрахунку компенсації за час вимушеного прогулу).
Ухвалою суду від 20 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду.
У судовому засіданні яке було призначено в режимі ВКЗ поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення “ВКЗ” у справі № 420/38143/25 на 05.02.26 було продовжено розгляд справи у письмовому провадженні, визначено, що рішення по справі буде прийнято 17 лютого 2026 року.
До суду від Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечував проти задоволення позову зазначивши, що Наказом Держпродспоживслужби від 14.10.2025 № 944-к ОСОБА_1 з 17.10.2025 звільнений з посади начальника ПМГУ відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Підставою звільнення зазначено постанову КМУ від 14.07.2025 № 826, попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 , протокол 19 про доведення ОСОБА_1 попередження Держпродспоживслужби від 22.08.2025 та погодження Міністра економіки, довкілля та сільського господарства України О. Соболева від 10.10.2025 №2202-14/68874-03.
Суб`єктом призначення на посаду та безпосереднім керівником Позивача, як начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, був Голова Держпродспоживслужби
Відповідно пункту 1-1 частини 1 статті 87 закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого, ліквідація державного органу. 
Частиною 3 статті 87 зазначеного закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
На відміну від звільнення за пунктом 1 частини першої статті 87 (скорочення або реорганізація), закон не передбачає обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну або нижчу посаду. 
Таким чином, у випадку звільнення саме за пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону – законодавець не встановив необхідності здійснювати пропозиції іншої посади. 
Ліквідація — це завершення діяльності державного органу як юридичної особи без переходу його прав та обов`язків до іншого органу, якщо акт органу влади прямо не встановлює правонаступника.
Ліквідація означає, що орган припиняє існування повністю, а з ним — і всі посади державної служби в цьому органі.
Саме тому законодавець у пункті 1-1 частини першої статті 87 Закону не зазначив жодної норми про обов`язковість пропонування інших посад.
Більше того, частина третя статті 87, яка регулює обов`язок пропонування вакансій, прив`язана винятково до пункту 1 частини першої статті 87 — тобто до реорганізації або скорочення, але не до ліквідації.
До суду від Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечував проти задоволення позову зазначивши, що Держпродспоживслужбою, як суб`єктом призначення, ОСОБА_1 , начальнику Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, надіслано «Попередження» про наступне звільнення (копію зазначеного попередження позивачем додано до позову), у якому ОСОБА_1 попереджено про його звільнення із займаної посади відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1-1 частини першої статі 87 Закону у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 826 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів». Також, повідомлено про виплату вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (відповідно до частин четвертої статті 87 Закону).
Відповідно до частини першої та другої статті 9-1 Закону доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім того відповідачем зазначено, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади пов`язане лише у випадку звільнення державного службовця на підставу пункту 1 частини першої статті 87 Закону (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу), а не пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону (ліквідація державного органу).
Позивачем подано відповідь на відзив в якій позивач наполягав на задоволенні позову зазначивши, що на Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні покладено ті ж обов`язки, що і на Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив у якому зазначено, що оскаржуваний наказ прийнято правомірно.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини. 
23.09.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №873 “Про утворення на державному кордоні міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів”.
Відповідно до зазначеної постанови було утворено, зокрема, Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 07.12.2020 №410-к-2020 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника ПМГУ.
Наказами Держпродспоживслужби від 12.12.2023 №781-к та від 12.03.2024 № 184-к Позивача було звільнено з посади начальника ПМГУ. 
Питання протиправності звільнення ОСОБА_1 було предметом розгляду судових справ № 420/35487/23 та №420/11296/24, за результатами яких суди встановили протиправність звільнення Позивача та поновили його на роботі.
На виконання Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2025 у справі №420/11296/24 Держпродспоживслужба поновила Позивача на посаді керівника ПМГУ, що підтверджується наказом №731-к від 20 серпня 2025 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826 “Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів” було прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права такі міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів:
Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні;
Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Та утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Держпродспоживслужбою, як суб`єктом призначення, Чабану В. А., начальнику Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, надіслано «Попередження» про наступне звільнення, у якому ОСОБА_1 попереджено про його звільнення із займаної посади відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1
1 частини першої статі 87 Закону у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 826 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів». Також, повідомлено про виплату вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (відповідно до частин четвертої статті 87 Закону).
Вказане підтверджується копію Протоколу Держпродспоживслужби № 19 від 22.08.2025 про доведення ОСОБА_1 . Попередження Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про наступне звільнення від 22.08.2025 та копію Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.
Наказом Держпродспоживслужби від 14.10.2025 № 944-к ОСОБА_1 з 17.10.2025 звільнений з посади начальника ПМГУ відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Згідно із наказом Південного МГУ від 16.10.2025 № 180-к «Про компенсацію відпусток ОСОБА_1 », ОСОБА_1 виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, позивач за його скасуванням звернувся до суду.
Надаючи юридичну оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні цієї справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2025 №889-VІІІ.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За змістом частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до частини 1 статті 87 Закону №889-VIIІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Суд зазначає, що предметом даного спору є правомірність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Перш за все слід зауважити, що наведена підстава звільнення позивача із займаної посади (пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII) передбачає таку обставину як ліквідація державного органу.
У своїй чисельній практиці Верховний Суд констатував, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки юридичний акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи при розгляді справи №300/5208/22 у постанові від 03.04.2025 висновки Верховного Суду, сформовані за аналогічних обставин справи у постановах від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 року у справі №300/5313/22, висловив правову позицію, за якою ліквідація державного органу (як підстава для припинення державної служби) пов`язується не тільки з виданням відповідного розпорядчого акта про ліквідацію юридичної особи [публічного права], але також з тим, що держава відмовляється від виконання певних завдань і функцій або ж передає їх (чи залишає їх) іншому державному органу (приміром, для недопущення дублювання повноважень державних органів). Іншими словами, ліквідація юридичної особи публічного права - навіть якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відповідний запис не тотожна за змістом і юридичними наслідками ліквідації державного органу, який, між тим, може мати статус юридичної особи, яка за порядком утворення належить до юридичних осіб публічного права.
Злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової "форми", але їх "сутність", яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган (зокрема й місцевого рівня, як-от у цій справі) не ліквідований, а реорганізований.
Слід зазначити, що висловлені вище міркування стосовно того, який зміст вкладається в "ліквідацію" державного органу та зміни, внесені до статті 87 Закону №889-VIII згідно із Законами №117-IX від 19.09.2019, №440-IX від 14.01.2020, №1285-IX від 23.02.2021, не заперечують існуючого підходу до розрізнення "ліквідації" державного органу від його "реорганізації", а з тим і юридичних процедур та наслідків, які мають застосовуватися щодо державних службовців.
Для правильного вирішення справ такої категорії передусім необхідно з`ясувати суть змін в організації функціонування територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, а відтак і їх юридичні наслідки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826 “Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів” було прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права такі міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів:
Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні;
Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Та утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.08.2025 внесено запис за № 1005561100010076350 про припинення юридичної особи - Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, з вказаного моменту юридична особа публічного права перебуває з відміткою "в стані припинення"
Відповідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 06.10.2025 зареєстровано Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (код ЄДРПОУ 46102173).
При цьому, у Постанові Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) двох територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, що припиняються, в новий територіальний орган Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, повноваження якого поширюються на дві адміністративно-територіальні одиниці (області) на які розповсюджувалися повноваження Східного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Так, у Положенні про Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 25 грудня 2024 року №889 пункт 4 зазначено наступне:
«Повноваження Міжрегіонального головного управління поширюються на території Кіровоградської, Миколаївської, Одеської, Черкаської, Херсонської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі обслуговування)».
Крім того, у Положенні про Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 25 грудня 2024 року №889 пункт 5 зазначено наступне:
«Міжрегіональне головне управління відповідно до покладених на нього завдань:
1) забезпечує здійснення державного контролю на державному кордоні України за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин, вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
2) здійснює документальні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України, у тому числі перевіряє міжнародні сертифікати на відповідність вимогам законодавства;
3) здійснює перевірки відповідності вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
4) здійснює фізичні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
5) затримує вантажі та приймає рішення про поводження з вантажами, які не відповідають законодавству, у порядку, установленому законом;
6) забезпечує застосування періодичності перевірок вантажів, які ввозяться (пересилаються) на митну територію України, затвердженої Держпродспоживслужбою;
7) надає митному органу інформацію, необхідну для здійснення митних формальностей, у тому числі 3 використанням єдиного державного інформаційного вебпорталу «Єдине вікно для міжнародної торгівлі»;
8) взаємодіє з митними органами, іншими державними органами, установами та організаціями, уповноваженими на здійснення дозвільних або контрольних функцій щодо переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, та іншими заінтересованими особами під час проведення державного контролю вантажів з продуктами, що ввозяться на митну територію України (у тому числі з метою транзиту) з використанням механізму «єдиного вікна»;
9) використовує інформаційно-комунікаційні системи Держпродспоживслужби;
10) здійснює застосування ветеринарно-санітарних заходів для охорони території України від занесення збудників хвороб тварин з території інших країн або з карантинних зон;
11) забезпечує здійснення дезінфекції транспортних засобів, що перетинають кордон з територій, на яких існує загроза високого ризику занесення збудників хвороби тварин, що підлягає повідомленню;
12) проводить розширений та вибірковий ветеринарно-санітарний контроль товарів;
13) проводить стандартний прикордонний ветеринарно-санітарний контроль товарів;
14) надає адміністративні послуги відповідно до закону;
15) надає в передбачених законодавством випадках платні послуги;
16) забезпечує зберігання на призначеному прикордонному інспекційному посту оригіналів міжнародного сертифіката та інших документів, що вимагаються згідно із законом, а також копії загального ветеринарного документа на ввезення;
17) забезпечує оформлення загального документа на ввезення та загального ветеринарного документа на ввезення відповідно до закону;
18) обмежує, забороняє або припиняє обіг, у тому числі транспортування (переміщення), відповідно до законодавства об`єктів державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду в разі порушення ветеринарно-санітарних заходів, установлених законодавством, якщо такі порушення можуть спричинити безпосередню загрозу життю та/або здоров`ю людей і тварин;
19) інформує Держпродспоживслужбу про всі випадки виявлення серед тварин, що транспортуються (переміщуються), хворих, а також тих, що викликають підозру на захворювання, загинули від інфекційних захворювань, прийняття рішення щодо затримання об`єктів державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду, виникнення осередків інфекційного захворювання тварин, їх масового отруєння під час транспортування (переміщення);
20) забезпечує нерозголошення інформації з обмеженим доступом, отриманої у зв`язку із здійсненням державного контролю;
21) узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, готує пропозиції щодо його вдосконалення та подає їх на розгляд Держпродспоживслужбі;
22) організовує роботу та облаштовує призначені прикордонні інспекційні пости та призначені пункти пропуску на державному кордоні України;
23) здійснює інші повноваження, визначені законом».
В свою чергу у Положенні про Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 29 серпня 2025 року №909 пункт 4 зазначено наступне:
«Повноваження Міжрегіонального головного управління поширюються на території Кіровоградської, Миколаївської, Одеської, Черкаської, Херсонської, Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Полтавської Харківської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі -зона обслуговування)».
Крім того, у Положенні про Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 29 серпня 2025 року №909 пункт 5 зазначено наступне:
«Міжрегіональне головне управління відповідно до покладених на нього завдань:
1) забезпечує здійснення державного контролю на державному кордоні України за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин, вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України та/або вивозяться (пересилаються) з неї;
2) здійснює документальні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України, у тому числі перевіряє міжнародні сертифікати на відповідність вимогам законодавства;
3) здійснює перевірки відповідності вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
4) здійснює фізичні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України та/або вивозяться (пересилаються) з неї;
5) затримує вантажі та приймає рішення про поводження з вантажами, які не відповідають законодавству, у порядку, установленому законом;
6) забезпечує застосування періодичності перевірок вантажів, які ввозяться (пересилаються) на митну територію України, затвердженої Держпродспоживслужбою;
7) надає митному органу інформацію, необхідну для здійснення митних формальностей, у тому числі з використанням єдиного державного інформаційного вебпорталу «Єдине вікно для міжнародної торгівлі»;
8) взаємодіє з митними органами, іншими державними органами, установами та організаціями, уповноваженими на здійснення дозвільних або контрольних функцій щодо переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, та іншими заінтересованими особами під час проведення державного контролю вантажів з продуктами, що ввозяться на митну територію України (у тому числі з метою транзиту) з використанням механізму «єдиного вікна»;
9) використовує інформаційно-комунікаційні системи Держпродспоживслужби;
10) здійснює застосування ветеринарно-санітарних заходів для охорони території України від занесення збудників хвороб тварин з території інших країн або з карантинних зон;
11) забезпечує здійснення дезінфекції транспортних засобів, що перетинають кордон з територій, на яких існує загроза високого ризику занесення збудників хвороби тварин, що підлягає повідомленню;
12) проводить розширений та вибірковий ветеринарно-санітарний контроль товарів;
13) проводить стандартний прикордонний ветеринарно-санітарний контроль товарів;
14) надає адміністративні послуги відповідно до закону;
15) надає в передбачених законодавством випадках платні послуги;
16) забезпечує зберігання на призначеному прикордонному інспекційному посту оригіналів міжнародного сертифіката та інших документів, що вимагаються згідно із законом, а також копії загального документа на ввезення та загального ветеринарного документа на ввезення;
17) забезпечує оформлення загального документа на ввезення та загального ветеринарного документа на ввезення відповідно до закону;
18) обмежує, забороняє або припиняє обіг, у тому числі транспортування (переміщення), відповідно до законодавства об`єктів державного ветеринарно санітарного контролю та нагляду в разі порушення ветеринарно-санітарних заходів, установлених законодавством, якщо такі порушення можуть спричинити безпосередню загрозу життю та/або здоров`ю людей і тварин;
19) інформує Держпродспоживслужбу про всі випадки виявлення серед тварин, що транспортуються (переміщуються), хворих, а також тих, що викликають підозру на захворювання, загинули від інфекційних захворювань, прийняття рішення щодо затримання об`єктів державного ветеринарно- санітарного контролю та нагляду, виникнення осередків інфекційного захворювання тварин, їх масового отруєння під час транспортування (переміщення);
20) забезпечує нерозголошення інформації з обмеженим доступом, отриманої у зв`язку із здійсненням державного контролю;
21) узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, готує пропозиції щодо його вдосконалення та подає їх на розгляд Держпродспоживслужбі;
22) організовує роботу та облаштовує призначені прикордонні інспекційні пости та призначені пункти пропуску на державному кордоні України, що входять до зони обслуговування Міжрегіонального головного управління;
23) здійснює інші повноваження, визначені законом».
З огляду на вищевикладене, слід констатувати, що держава, яка в особі Кабінету Міністрів України ухвалила Постанову від 14 липня 2025 року №826, коли ліквідувала Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики ветеринарної медицини та безпечності харчових продуктів, здійснення державного ветеринарно-санітарного контролю, застосування ветеринарно-санітарних заходів, заходів щодо охорони в межах компетенції території України від проникнення хвороб тварин з території інших держав або карантинних зон, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів.
Таким чином, суд виснував, що після формальної ліквідації територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні) фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, а не їх ліквідація.
З 06 березня 2021 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021 №1285-ІХ (надалі, також Закон №1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ і виклав частину 3 Закону №889-VІІІ у такій редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".
Отже, після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №640/24023/21, від 23.02.2023 у справі №140/9066/21, від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі №640/15737/22, від 12.09.2024 у справі №380/9055/22, від 10.07.2025 за №380/5244/22 та інших.
Варто зазначити, що за змістом статті 5 Закону №889-VІІІ дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Водночас у цьому випадку частиною 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, який є спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах, повністю унормовано порядок вивільнення державних службовців, зокрема у випадку реорганізації, а відтак норми трудового законодавства не підлягають застосуванню.
Як засвідчується матеріалами справи, вказана редакція частини третьої статті 87 Закону №889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного наказу, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі №640/15797/21 сформулював правовий висновок щодо питання застосування частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ у редакції Закону №1285-IX у системному зв`язку з положеннями частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ.
Так, у цій постанові Верховний Суд виснував, що приписи частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції, чинній з 06.03.2021, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини 5 статті 22 Закону №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
У подальшому застосування такого підходу щодо тлумачення частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції Закону №1285-ІХ знайшло відображення у низці інших постанов Верховного Суду, приміром у постановах від 05.04.2023 у справі №640/12871/21, від 12.04.2023 у справі №340/1791/22, від 24.07.2023 в справі №140/7340/22 та інших.
Зокрема, у постанові від 12.09.2024 у справі №380/9055/22 Верховний Суд дійшов таких висновків: "Твердження скаржника про те, що частина 3 статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення "іншу рівнозначну посаду державної служби" не означає "одну рівнозначну посаду державної служби". Під "іншою" слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю".
Надалі, вказана думка розвинута Верховним Судом у постанові від 10.07.2025 у справі №380/5244/22, де звернено увагу, що обов`язок з працевлаштування працівника, який покладається на роботодавця з моменту попередження про вивільнення і триває до дня звільнення, реалізується через надання всіх саме вакантних посад, які з`явилися в установі протягом цього періоду, а також тих, що існували на день звільнення. Зміст частини 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачає, що роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі можливі варіанти переведення, що відповідають його професійній кваліфікації.
З підстав наведеного суд касаційної інстанції погодився із тим, що в контексті спірних правовідносин відповідач [суб`єкт звільнення] не має обов`язку пропонувати абсолютно всі рівнозначні посади (окрім вакантних посад), оскільки в такому разі виникла б необхідність звільняти працівників, які їх займають на законних підставах.
Зважаючи на те, що Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні як державний орган припинилося внаслідок реорганізації, то позивач за такої ситуації могла би бути звільнена з державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону у разі, якщо не було можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі її відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац 3 частини 3 статті 87 Закону).
Водночас, суд зауважити наступне: 22.08.2025 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII
Суд наголошує, що протягом розгляду справи відповідачами послідовно відстоювалася позиція, що мала місце саме ліквідація, а не реорганізація територіального органу Державної міграційної служби України.
Проте припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не передбачає виконання обов`язку, визначеного абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, адже ліквідація органу унеможливлює саме існування посад, які б можна було запропонувати.
Тож, за обсягом обставин цієї справи можна зрозуміти, що відповідач не пропонував позивачеві інших посад державної служби для переведення, тому що заперечує саме існування такого обов`язку, позаяк, вважав, що відбулася ліквідація державного органу.
За викладених обставин та враховуючи аналіз вищенаведених приписів чинного спеціального законодавства у сфері проходження державної служби у їх сукупності, суд доходить висновку про порушення (недотримання) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат.
Ураховуючи наведене, оскаржуваний наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 14.10.2025 №944-к “Про звільнення ОСОБА_1 ” підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
За змістом частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (надалі, також -КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно з абзацом 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.
Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Отже скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 належить поновити на посаді, яку він обіймав до протиправного звільнення, а саме начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Щодо дати з якої необхідно поновити позивача на посаді, суд зазначає таке.
Пункт 2.27 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Згідно з оскаржуваним наказом від 14.10.2025 №944-к дата звільнення позивача є 17.10.2025, відповідно ця дата вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 20.10.2025 (18-19 жовтня 2025 року вихідні дні) у позивача розпочався вимушений прогул.
Таким чином, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займаній посаді начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з наступного дня після звільнення, тобто з 20.10.2025.
У частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вказує на таке.
Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 вказано, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Цей висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №826/808/16, яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у вищезгаданій постанові.
Так, вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 20.10.2025 (наступний робочий день за днем звільнення) по день ухвалення судом цього рішення.
Відповідно до абзацу 4, 5 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За змістом пунктів 5 і 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.
Згідно з довідкою про доходи Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні від 19.01.2026, складеної відповідно до Порядку №100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1560,36 гривень.
Позивач не заперечує розрахунок вказаних у довідці сум середньоденного заробітку.
В спірному випадку вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався 20.10.2025 (наступний день після звільнення) та закінчився 17.02.2026 (день ухвалення судом рішення у цій справі).
Таким чином, загальна кількість робочих днів за період з 20.10.2025 по 17.02.2026 становить 87 днів із урахуванням частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 №2136-ІХ. Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 135751,32 гривень (87 робочих днів помножити на 1560,36 гривень середньоденного заробітку).
Отже, з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 135751,32 гривень.
Крім цього, суд звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Так, пунктом 3 Порядку №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому, Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, із якого мало місце незаконне звільнення (роботодавця), є податковим агентом, котрий зобов`язаний сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за працівників, встановлені Податковим кодексом України.
Суд зауважує, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 05.08.2020 в справі №817/893/17.
Отже, на користь позивача належить стягнути з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 135751,32 гривень, з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів.
Негайно, серед іншого, виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 частини 1 статті 371 КАС України) та присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2 частини 1 статті 371 КАС України).
В силу вимог абзацу 3 пункту 8 Порядку №100, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
З урахуванням наведеного, рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді (роботі) та стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 37448,64 гривень (1560,36 гривень х 24 (середньомісячне число фактично відпрацьованих робочих днів з 20.10.2025 по 20.11.2025)) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Позовна вимога щодо зобов`язання Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів запропонувати ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей та у разі його згоди, перевести на відповідну посаду не підлягає задоволення, оскільки є передчасною так як відсутні сумніви в тому що відповідач самостійно не запропоную позивачу відповідної посади.
Відтак, з урахуванням зазначеного вище по тексту судового рішення, суд, на підставі наданих доказів та системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Розподіляючи між сторонами судові витрати слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Сторонами не подано будь-яких доказів понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (вул.Грінченка,1, м.Київ, 01001), Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (вул..М.Говорова,7, м.Одеса, 65058) про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 14.10.2025 №944-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”;
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з 20.10.2025;
Стягнути з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (вул..М.Говорова,7, м.Одеса, 65058, код ЄДРПОУ - 44068843) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 135751,32 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з 20.10.2025.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (вул..М.Говорова,7, м.Одеса, 65058, код ЄДРПОУ - 44068843) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 37448,64 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст.295 КАС України.
Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст.255 КАС України. 

Суддя К.С. Єфіменко