ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 р. 	Справа № 520/28762/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 року (ухвалене суддею Волошин Д.А.) по справі № 520/28762/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної гімназії-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Слобожанський»   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної гімназії-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Слобожанський», в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Державної гімназії-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Слобожанський» з приводу нарахування і виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в порядку постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 за період 25.02.2022 р. - 25.07.2022 р. в розмірі 30000 грн. пропорційно часу виконання завдань військової служби; зобов`язати Державну гімназію-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Слобожанський» нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в порядку постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 за період 25.02.2022 р. - 25.07.2022 р. в розмірі 30000 грн. пропорційно часу виконання завдань військової служби.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 р. відмовлено в задоволенні адміністративного позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що є всі підстави для здійснення йому виплат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розмірі 30000 грн. на місяць.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що позивач у період з 14.07.2000 р. по 31.08.2025 р. проходив військову службу у лавах Збройних Сил України.
З 02.01.2016 р. по 31.08.2025 р. позивач був відряджений до Міністерства освіти і науки України і проходив службу у штаті Державної гімназії-інтернату з посиленою військово- фізичною підготовкою «Слобожанський».
Згідно з наказом Міністра оборони України від 11.03.2022 р. №127 з 25.02.2022 р. ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут».
З 31.08.2025 р. позивач звільнений з військової служби у відставку за пп. «б» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Разом з тим, позивач вважає, що має право на нарахування і виплату йому додаткової винагороди в порядку постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 за період з 25.02.2022 по 25.07.2022 в розмірі 30000 грн. пропорційно часу виконання завдань військової служби, яку відповідачем протиправно не виплачено, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до Кадетського корпусу, здійснюється за рахунок коштів цієї установи, і оскільки додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, виплата якої для працівників цієї установи не передбачена, то відсутні правові підстави для її виплати позивачу за період з 25.02.2022 р. по 25.07.2022 р. 
Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (в подальшому - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 9 статті 6 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних закладів освіти для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних закладах освіти, затверджується Президентом України.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в подальшому - Закон №2011-XII) установлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII, порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено на всій території України воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Згідно з п.п. 4, 6 цього Указу Кабінет Міністрів України (зобов`язаний) невідкладно, зокрема, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. Кабінету Міністрів України (доручено) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання указів Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69/2022 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 р. №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (в подальшому - Постанова №168), якою вирішив питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, зокрема установив виплату додаткової винагороди для військовослужбовців на період дії воєнного стану.
Відповідно до п. 1 Постанови № 168 (у редакції станом на 28.02.2022 р.) на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міноборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Згідно з п. 3 Постанови № 168, доручено Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови, а пунктом 5 установлено, що вона набирає чинності з моменту опублікування (28 лютого 2022 року) та застосовується з 24 лютого 2022 року.
З урахуванням змін, які були внесені постановами Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 р. №217, від 22.03.2022 р. №350, від 01.07.2022 р. №754, від 07.07.2022 р. №793, абз. 1 п. 1 Постанови №168 передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міноборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (абзац перший пункту 1 Постанови № 168 у такій редакції набрав чинності з 19 липня 2022 року - дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2022 № 793).
Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови № 168, виплата такої додаткової винагороди проводиться на підставі наказів командирів (начальників).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що Постановою № 168 не передбачено виплату додаткової винагороди для військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій.
07.02.2001 р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 104 "Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій" (в подальшому - Постанова № 104).
Відповідно до п. 1 Постанови № 104, установлює, що військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби.
При цьому, грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби.
Згідно з абз. 5, 6 п. 1 Постанови № 104, виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. За відрядженими особами зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів Збройних Сил, інших військових формувань, органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби.
Відповідно до п. 4.3 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних сил України та Державної спеціальної служби транспорту (в редакції наказу Міністерства оборони України від 22.04.2021 № 104) виплата грошового забезпечення, заробітна плата та інші виплати (індексація, грошова компенсація за речове майно, харчування, піднайом житла тощо) особовому складу здійснюється за місцем штатної служби (перебування на фінансовому та інших видах забезпечення).
Зарахування на грошове забезпечення військовослужбовців, які прибули у військову частину, та виключення їх з грошового забезпечення оформлюються наказом командира військової частини.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260 (із змінами), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 р. за № 745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (в подальшому - Порядок № 260).
Відповідно до п. 3 Порядку № 260, підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Згідно з п. 8 Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
Верховний Суд, у постановах від 29.02.2024 р. в справі № 320/2090/23 та від 07.03.2024 р. в справі № 320/10293/22, відповідаючи на питання про поширення на військовослужбовців, відряджених до державних підприємств, дії Постанови № 168, сформував висновок, відповідно до якого такі військовослужбовці мають право на додаткову винагороду, у розмірі до 30000 грн., установлену Постановою № 168.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.08.2024 р. в справі № 640/13029/22, правовідносини у якій є подібними до обставин цієї справи, визнала помилковими подібні висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який розглядав цю справу в порядку розгляду зразкової справи, виходячи з такого.
Здійснюючи системне тлумачення Постанови № 168, Велика Палата Верховного Суду врахувала зміст преамбули цієї постанови в первісній редакції, в якій зазначалося, що ця постанова прийнята на виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію».
За висновком Великої Палати Верховного Суду, урахування преамбули під час системного тлумачення тексту Постанови № 168 є неодмінним, оскільки зміст преамбули визначає основні засади тлумачення усього нормативно-правового акта. Преамбула вказує на умови та причини ухвалення цієї постанови та визначає мету її прийняття.
Одночасно, здійснюючи тлумачення Постанови № 168, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що як текстуальне тлумачення змісту первинної редакції пункту 1 Постанови № 168, так і системне тлумачення цієї постанови, з урахуванням умов її прийняття, визначеними у преамбулі, дають підстави для висновку, що виплата додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. повинна здійснюватися як стимулювання винятково тим військовослужбовцям Збройних Сил України, які своїми безпосередніми діями здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, тому п. 1 Постанови № 168 не поширюється на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, грошове забезпечення яким виплачується відповідно до Постанови № 104.
На тій підставі, що передбачена п. 1 первинної редакції Постанови № 168 додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців (п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ), тоді як абз. 2 п. 1 Постанови № 104 чітко визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що положення Постанови № 168 не поширюють дію на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій.
Отже, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, дослідивши правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29.02.2024 р. в справі № 320/2090/23 та від 07.03.2024 р. в справі № 320/10293/22 щодо поширення на військовослужбовців, відряджених до державних підприємств, дії Постанови № 168, уважає за необхідне відступити від вказаних висновків, заснованих на помилковому ототожненні порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовців та військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, та надалі застосовувати правовий висновок, відповідно до якого положення Постанови № 168 не поширюють дію на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, грошове забезпечення яким виплачується відповідно до Постанови № 104.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Постанови №104.
Таким чином, позивачу підлягають виплаті тільки оклади за військовими званнями і надбавка за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, а інші складові грошового забезпечення - як для відповідних працівників Державної гімназії-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Слобожанський».
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 10.10.2024 р. в справі № 240/21980/22, від 21.11.2024 р. в справі № 580/9551/23, від 19.03.2026 р. в справі № 160/13876/22, які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховується судом.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до Кадетського корпусу, здійснюється за рахунок коштів цієї установи, і оскільки додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, виплата якої для працівників цієї установи не передбачена, тому відсутні правові підстави для її виплати позивачу за період з 25.02.2022 р. по 25.07.2022 р. 
Посилання апелянта на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2024 р. в справі №520/17103/23 суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки вказане судове рішення відповідно до ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, не є джерелом права, що застосовуються судом при вирішенні справ та, виходячи з норм ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, їх висновки не є обов`язковими для врахування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 по справі № 520/28762/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич