ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1493/25  Номер провадження 33/814/134/26	Головуючий у 1-й інстанції Лідовець Т. М.  Доповідач ап. інст. Корсун О. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Корсун О.М., 
за участю: 
секретаря судового засідання Пархоменко Ю.І.;
представника малолітнього потерпілого ОСОБА_1 – адвоката Третяк К.П.; 
законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ; 
малолітнього потерпілого ОСОБА_1 ; 
представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 - Павелка Р.С.; 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , на постанову Хорольського районного суду Полтавської області від 15 липня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Цією постановою
ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, і накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді попередження.
Стягнуто з   ОСОБА_3 605 гривень 60 копійок судового збору.
За постановою місцевого суду ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні нею адміністративного правопорушення за таких обставин.
23 червня 2025 року о 21 годині 30 хвилин ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , ухилилася від виконання передбачених законодавством батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у вказаний час на території дитячого майданчика бризнув перцовим балончиком у малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив ст.173 КУпАП. ОСОБА_5 не досяг віку, з якого настає адміністративна відповідальність. Своїми діями ОСОБА_6 порушила вимоги ст.150 Сімейного кодексу України та ст.12 Закону України «Про охорону дитинства».
В апеляційній скарзі законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , не погоджуючись із постановою Хорольського районного суду Полтавської області від 15 липня 2025 року, просить застосувати до ОСОБА_3 більш суворе адміністративне стягнення. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд застосував щодо ОСОБА_3 стягнення з визначеним судовим збором, яке не відповідає характеру вчинених ОСОБА_5 протиправних дій, належним чином не врахувавши те, що: він бризнув газовим балончиком, який постійно носить із собою, в очі її сину – ОСОБА_7 , від чого ОСОБА_7 плакав, втрачав свідомість і відчував біль; наступного дня ОСОБА_5 ображав ОСОБА_7 нецензурною лайкою і продовжує його «займати»; мати ОСОБА_5 з нецензурною лайкою та образами надала їм грошові кошти на придбання призначених лікарем медичних препаратів; грошові кошти в розмірі, ані 1 000 гривень, ані 2 000 гривень, не замінять пережитих нею страждань. Водночас апелянт посилається на те, що: ОСОБА_3 надала неправдиві показання в судовому засіданні; її ( ОСОБА_2 ) не було викликано до суду першої інстанції та вона не була обізнана про судове засідання.
Суд апеляційної інстанції заслухав позицію потерпілого та його представників, які просили скасувати постанову місцевого суду та прийняти нову постанову, якою накласти на ОСОБА_3 адміністративне стягнення за ч.1 ст.184 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, думку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вивчив матеріали справи, проаналізував доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про таке.
Статтею 294 КУпАП регламентовано, що судове рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів апеляційної скарги.
Висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні нею адміністративного правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч.1 ст.184 КУпАП учасниками провадження в апеляційному порядку не оспорюються та підтверджуються сукупністю доказів у матеріалах справи. Постанова місцевого суду стороною особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не оскаржується.
В апеляційному порядку стороною потерпілого ставиться питання про необхідність накладення на ОСОБА_3 більш суворого адміністративного стягнення.
Санкцією ч.1 ст.184 КУпАП передбачено стягнення у вигляді попередження або накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ч.2 ст.33 КУпАП).
Згідно з п.п.1, 2 ст.34 КУпАП обставинами, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, визнаються, зокрема: щире розкаяння винного; відвернення винним шкідливих наслідків правопорушення, добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди.
Із системного аналізу положень процесуального законодавства вбачається, що ними встановлено презумпцію призначення більш м`якого стягнення (заходу примусу), якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети стягнення (заходу примусу).
Законодавець надав судам дискреційні повноваження в обранні адміністративного стягнення винній особі. Застосування стягнення повинно вирішуватись для досягнення його мети - виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, при цьому, суд має врахувати не тільки характер правопорушення, але й інші обставини справи.
Адміністративне стягнення, що застосовується судом, завжди індивідуальне, що досягається за рахунок побудови санкцій статей КУпАП, які є відносно визначеними, і в більшості випадків - альтернативними. Суворо індивідуальний підхід при застосуванні стягнення з урахуванням характеру і ступеню суспільної шкідливості вчиненого адміністративного правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність, забезпечує застосування оптимальної моделі адміністративного стягнення як щодо осіб, які раніше притягувались до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили умисні правопорушення, так і щодо осіб, які вперше вчинили правопорушення з необережною формою вини, надали належну критику своїй поведінці.
Дотримання засад застосування адміністративного стягнення є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного стягнення, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд першої інстанції при накладенні на  ОСОБА_3  адміністративного стягнення врахував суть і характер вчиненого нею адміністративного правопорушення, особу  ОСОБА_3 та її поведінку після вчинення правопорушення, яка вперше притягується до адміністративної відповідальності, провела виховну бесіду із сином, вживала заходи для врегулювання конфлікту з потерпілим та його матір`ю, наявність обставин, які пом`якшують відповідальність - щире розкаяння, добровільне відшкодування шкоди, та відсутність обставин, що обтяжують відповідальність. 
Належним чином умотивувавши свою позицію, місцевий суд дійшов висновку про необхідність і доцільність застосування до  ОСОБА_3  стягнення у вигляді попередження.
Водночас суд апеляційної інстанції враховує те, що  ОСОБА_3  не судима, має двох малолітніх дітей, на момент вчинення правопорушення самостійно їх виховувала, ще на стадії складання протоколу визнала свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, про що наявний її запис у протоколі (а.с.2).
Також як установлено в ході апеляційного розгляду з повідомлених сторонами провадження обставин,  ОСОБА_3 відразу після події вибачилась за поведінку свого сина перед потерпілим і його матір`ю, затим здійснювала придбання медичних препаратів потерпілому.
Що стосується доводів апелянта про обставини протиправних дій ОСОБА_5 , то судом першої інстанції було враховано суть і характер вчиненого  ОСОБА_3  адміністративного правопорушення, що включає в себе й обставини протиправних дій ОСОБА_5 , щодо якого  ОСОБА_3  ухилилась від виконання батьківських обов`язків, та їх наслідки.
У судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий і його законний представник підтвердили те, що після події поліцією було проведено бесіду з ОСОБА_5 , після чого він протиправних дій щодо ОСОБА_1 не здійснює, вони разом не гуляють.
Водночас із наявних у матеріалах справи доказів не вбачається те, що дії саме  ОСОБА_3  були умисними, а відповідно до змісту її показань правопорушення вчинене нею за необережної форми вини.
Окрім того, в матеріалах провадження не встановлено та стороною потерпілого не надано доказів того, що  ОСОБА_3  після винесення оскаржуваної постанови протягом тривалого часу допускала вчинення інших дій, які не відповідають вимогам закону та за які її було би притягнуто до юридичної відповідальності в передбаченому законодавством порядку.
До того ж, і апелянтом належним чином не обґрунтувано доцільність і ефективність накладення на  ОСОБА_3 саме стягнення у вигляді штрафу в розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 850 гривень до 1 700 гривень). Інших видів стягнень, окрім попередження та штрафу, санкція ч.1 ст.184 КУпАП не передбачає.
Отже, накладене на ОСОБА_3  стягнення відповідно до санкції ч.1 ст.184 КУпАП відповідає вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП, із урахуванням принципів співмірності, індивідуалізації за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті адміністративного стягнення, тобто є необхідним і достатнім для виховання ОСОБА_3  у дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.
Що стосується доводів ОСОБА_2 , які стосуються здійснення місцевим судом розгляду справи без її участі, то можливість реалізації прав, передбачених законодавством України, в тому числі й тих, про які йдеться в апеляційній скарзі, стороні потерпілого - законному представнику ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та адвокату Третяк К.П., було надано під час провадження в суді апеляційної інстанції, якими вони й скористались у повному обсязі в спосіб, який уважали за необхідне. У ході апеляційного провадження вони, зокрема, мали можливість навести аргументи, з яких вважали м`яким накладене на ОСОБА_3 стягнення. Разом з тим, дані доводи не знайшли свого підтвердження.
Ураховуючи наведене вище, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а постанову Хорольського районного суду Полтавської області від 15 липня 2025 року щодо ОСОБА_3  - без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського
апеляційного суду    О.М. Корсун