ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" березня 2026 р. Справа№ 910/5774/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ткаченка Б.О.
суддів: Суліма В.В. 
Гаврилюка О.М. 

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 
та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025
у справі №910/5774/25 (суддя - Бойко Р.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик"
про стягнення боргу у загальному розмірі 100 000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог 
У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" (надалі також - позивач, ТОВ "Стелліум-Ш") звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" (надалі також - відповідач, ТОВ "Транс-Буд-Логістик", скаржник) про стягнення боргу у загальному розмірі 100 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" стверджує, що ним на виконання своїх зобов`язань за Разовими договорами-заявками на перевезення вантажу №176 від 07.03.2025, №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 було надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" у березні 2025 року послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом м. Київ - с. Глазове Шосткинського району Сумської області на загальну суму 120 000,00 грн, в той час як відповідач оплатив їх частково - у сумі 20 000,00 грн, у зв`язку з чим у нього виник борг перед позивачем у сумі 100 000,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваних рішень суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" борг у розмірі 100 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" наявний прострочений борг перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" у розмірі 100 000,00 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/5774/25 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28 148 грн 15 коп. 
Постановляючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 28 148,15 грн (пропорційно до обсягу виконаних робіт без врахування витрат на аналіз ухвал суду і роз`яснення їх клієнту).

Короткий зміст апеляційних скарг та узагальнення їх доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що між позивачем та відповідачем не було укладено договорів перевезення. Немає жодного доказу укладення такого договору і досягнення між позивачем домовленостей про перевезення та їх вартість. До позову додано договори, акти, рахунки, які підписані тільки позивачем. А отже, відповідач не погоджував ці умови, не підписував договір, не погоджував вартість цих послуг, не підписував акти приймання наданих послуги, а тому і немає обов`язку їх оплачувати.
Не погодившись з прийнятим додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі № 910/5774/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум_Ш" про розподіл судових витрат відмовити в повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в додатковому рішенні і в нашій справі не зрозуміло і суд першої інстанції не розібрався, який був порядок обчислення гонорару у позивача. Спочатку в договорі зазначено фіксований розмір 30 000 грн. (спочатку в позові зазначали орієнтовний розмір витрат в 12 000 гривень). Потім, в рішенні, суд першої інстанції вже рахує години, та і позивач подає розрахунок з затраченими годинами. Тоді не зрозуміло, в цій справі був фіксований розмір гонорару чи погодинний? Крім того, в рішенні суду зовсім не зазначено чи були ці витрати реально понесені позивачем.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
15.12.2025 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що Господарський суд міста Києва ухвалюючи рішення від 02.10.2025 у справі №910/5774/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стелліум-Ш» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик» про стягнення заборгованості всебічно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і правильного вирішення спору по суті, а також їх вірогідність і взаємозв`язок у їх сукупності, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права прийняв законне і обґрунтоване рішення.
Позивач вважає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «Стелліум-Ш» виконало свій обов`язок доказування, а суд встановив факти виконання Позивачем спірних перевезень, що згодом не заперечувались Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик». Внаслідок чого, право на отримання оплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Стелліум-Ш» захищено рішенням суду від 02 жовтня 2025 року, а маніпулятивна поведінка Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик», спрямована на відтермінування виконання свого зобов`язання, а відтак судом першої інстанції правомірно задоволено позов, в межах заявлених позовних вимог.
19.12.2025 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що представник відповідача у апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Однак, фактично наведені відповідачем у апеляційній скарзі доводи стосуються невідповідності визначеного позивачем розміру витрат на професійну допомогу зазначеним вище критеріям. При цьому, відповідач не наводить у апеляційній скарзі жодних підстав для відмови у стягненні витрат на правову допомогу, більше того в суді першої інстанції відповідач не подавав клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Суліма В.В., Гаврилюка О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25 залишено без руху. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази, які підтверджують сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633 грн. 60 коп.
17.11.2025 від Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 подано заяву про усунення недоліків до якої долучено докази оплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Відповідно до протоколу передачі судової справи(апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 04.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Суліма В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі № 910/5774/25. Об`єднано розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі № 910/5774/25 в одне апеляційне провадження.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, у березні 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" було виконано перевезення вантажу за маршрутом м. Київ, Україна - с. Глазове Шосткинського району Сумської області. Вантажоодержувачем зазначено Військову частину НОМЕР_1 , а вантажовідправником - Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик". За наслідками перевезення складено товарно-транспортну накладу №Р-368 від 07.03.2025.
Також у березні 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" було виконано п`ять перевезень вантажу за маршрутом м. Київ, Україна - с. Глазове Шосткинського району Сумської області. Вантажоодержувачем зазначено Військову частину НОМЕР_2 , а вантажовідправником - Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик". За наслідками перевезень складено товарно-транспортні накладі №Р-371 від 10.03.2025, №Р370 від 10.03.2025, №Р-372 від 11.03.2025, №Р-375 від 12.03.2025, №Р-377 від 12.03.2025.
За наслідками виконання перевезення за товарно-транспортною накладною №Р-372 від 11.03.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" рахунок на оплату №1201-1 від 12.03.2025 на суму 20 000,00 грн, який був оплачений відповідачем 25.03.2025, що підтверджується платіжною інструкцією №280 від 25.03.2025 (в призначенні платежу міститься посилання на рахунок №1201-1 від 12.03.2025).
Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що ним на замовлення відповідача виконано шість перевезень вантажу за ціною 20 000,00 грн кожне загальною вартістю 120 000,00 грн, в той час як Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" було оплачено лише одне перевезення, у зв`язку з чим в останнього виник борг у розмірі 100 000,00 грн.
При цьому позивач стверджує, що дані перевезення були здійснені Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" на підставі укладених сторонами Разових договоріви-заявок на перевезення вантажу №176 від 07.03.2025, №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025. Однак долучені до позовної заяви примірники договорів №176 від 07.03.2025, №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 не містять підпису та печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик".
Водночас, у відзиві на позов Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" заперечувало факт укладення вказаних договорів, наявність домовленостей із позивачем щодо спірних перевезень, погодження вартості послуг та строків їх оплати. В подальшому (в письмових пояснення та у клопотанні від 16.09.2025) Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" не заперечувало виконання спірних перевезень, однак посилалось на відсутність первинних господарських документів, які б підтверджували господарські операції з перевезень, та відповідно на непогодження сторонами строків оплати послуг перевезення. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови 
У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога», перебування членів колегії суддів на лікарняному, у відпустках та інші чинники.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи окремо та в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 638 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України зазначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Позивачем на підтвердження укладення із відповідачем Разових договорів-заявок на перевезення вантажу №176 від 07.03.2025, №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 було надано роздруківку переписки у месенджері Viber із контактом "Анастасія ТОВ Транс Буд Л…", з якої вбачається, що напередодні виконання перевезень (ввечері перед перевезенням або із самого ранку в день перевезення) представником надсилалась текстова інформація щодо ПІБ водія, серія і номер його посвідчення водія, марки автомобіля та державного номерного знаку, технічні характеристики автомобіля. Також в межах цієї переписки співрозмовники обмінювались фото (зокрема позивач направляв фото водійських посвідчень та фото підписаних ним в односторонньому порядку разових договорів-заявок) та документами (зокрема абонентом "Анастасія ТОВ Транс Буд Л…" надсилались документи із назвами "Догові…178.docx", "Догові…179.docx", "Догові…83.docx", "Догові…84docx").
У свою чергу відповідач/скаржник указує, що із наданої переписки у месенджері Viber неможливо встановити чи відносяться вони до спірних правовідносин і між ким велись ці переписки. ТОВ Транс-Буд-Логістик" не відомо хто така "Анастасія", яка зазначена в листуванні, і від імені кого і про що йде листування. У штаті ТОВ Транс-Буд-Логістик" таких працівників немає. Крім того, ТОВ Транс-Буд-Логістик" не уповноважувало будь-кого бути представником підприємства у відносинах з позивачем, тому дане листування не може бути належним і допустимим доказам укладення договору чи надання послуг перевезення.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 30.06.2022 у справі №927/774/20 та 22.02.2022 у справі №904/6293/20).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Оцінюючи надані сторонами докази, суд, вважає за необхідне застосовуючи стандарт "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено Разові договори-заявки на перевезення вантажу №176 від 07.03.2025, №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 з огляду на наступне.
Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.
Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України).
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
Тобто надана позивачем переписка у месенджері Viber є доказом, який розглядається та оцінюється судом в сукупності із іншими наявними в матеріалах справи доказами. Відтак самого лише формального посилання відповідача на його непоінформованість про існування такої переписки та про особу контакту "Анастасія ТОВ Транс Буд Л…" недостатньо для спростування такого доказу, оскільки б це порушувало такі принципи господарського судочинства, як рівність та змагальність. Відповідач не був позбавлений можливості надати власні докази для спростування наданого позивачем доказу (наприклад, штатний розпис Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик"), однак таким своїм правом не скористався. 
Колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги, звертає увагу, що Військова частина НОМЕР_2 у клопотанні від 12.09.2025 підтвердила одержання від перевізника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" товару, вантажовідправником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик", за товарно-транспортними накладними №Р-371 від 10.03.2025, №Р370 від 10.03.2025, №Р-372 від 11.03.2025, №Р-375 від 12.03.2025, №Р-377 від 12.03.2025. Також Військова частина НОМЕР_2 повідомила, що даний вантаж (залізобетонні вироби) було отримано нею в рамках виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" своїх зобов`язань за Договорами про закупівлю товарів №33/173 від 07.03.2025 та №33/174 від 07.03.2025, укладеними між Військовою частиною НОМЕР_2 та ТОВ "Транс-Буд-Логістик".
Тобто позивачем було виконано зобов`язання із перевезення вантажів, які вказані в Разових договорах-заявках на перевезення вантажу №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025, про що Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" не могло не знати, проте у відзиві відповідач повністю заперечував прийняття послуг перевезення від позивача, фактично повідомляючи суду недостовірну інформацію. 
При цьому вантажовідправником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" у клопотанні від 16.09.2025 визнано, що ним самостійно складались товарно-транспортні накладні №Р-368 від 07.03.2025, №Р-371 від 10.03.2025, №Р370 від 10.03.2025, №Р-372 від 11.03.2025, №Р-375 від 12.03.2025, №Р-377 від 12.03.2025, в яких зазначались відомості про марку вантажних автомобілів, державний номерний знак, технічні характеристики автомобілів, причепів, ПІБ водіїв, серія та номер їхніх водійських посвідчень. Дані товарно-транспортні накладні передавались водієві разом із відповідним вантажем для їх передачі вантажовідправнику - військовим частинам. 
Судом першої інстанції доречно зазначено щодо того, що яким чином Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" була відома інформація з приводу наданих Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" для виконання перевезення автомобілів та водіїв відповідачем суду не повідомлено, в той час як єдиним можливим поясненням цих обставин є наданий позивачем доказ переписки у месенджері Viber із контактом "Анастасія ТОВ Транс Буд Л…". 
У будь-якому випадку обізнаність відповідача з приводу водіїв та автомобілів, що будуть подані від перевезення, (що надало йому можливість складати товарно-транспортні накладні) свідчить про здійснення комунікації між сторонами - тобто погодження умов перевезення. 
Також як вбачається із матеріалів справи, що за наслідками виконання перевезення за товарно-транспортною накладною №Р-372 від 11.03.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" рахунок №1201-1 від 12.03.2025 на суму 20 000,00 грн, який був оплачений відповідачем 25.03.2025, що підтверджується платіжною інструкцією №280 від 25.03.2025 (в призначенні платежу міститься посилання на рахунок №1201-1 від 12.03.2025).
У рахунку №1201-1 від 12.03.2025 вказано, що він виставлений згідно Договору-заявки на перевезення вантажу №180 від 11.03.2025.
Тобто відповідачем було оплачено без жодних зауважень виставлений позивачем в рамках Договору-заявки №180 від 11.03.2025 рахунок №1201-1 від 12.03.2025 і самостійно зазначено у призначені платежі реквізити цього рахунку, після чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" заперечує наявність правовідносин сторін, у тому числі за Договором-заявкою №180 від 11.03.2025, що є суперечливою поведінкою. 
При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що всі перевезення виконувались за одним і тим самим маршрутом, а відтак оплата ТОВ "Транс-Буд-Логістик" рахунку за перевезення за товарно-транспортною накладною №Р-372 від 11.03.2025 є фактично акцептуванням (визнанням обґрунтованості) вартості одного такого перевезення. 
Принагідно колегія суддів звертає увагу, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" за наслідками виконання господарських операцій з перевезення вантажу своєчасно реєструвались податкові накладні, які безумовно відображались в електронному кабінеті Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" в податковій службі. Проте Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" жодного разу не було відхилено дані податкові накладні (всі вони пройшли реєстрацію).
Більше того, сам відповідач у клопотанні від 16.09.2025 визнав факти формування податкового кредиту за рахунок зареєстрованих податкових накладних №27 від 08.03.2025 (загальна сума коштів 20 000,00 грн; сума ПДВ - 3 333,67 грн); №34 від 11.03.2025 (загальна сума коштів 20 000,00 грн; сума ПДВ - 3 333,67 грн); №32 від 11.03.2025 (загальна сума коштів 20 000,00 грн; сума ПДВ - 3 333,67 грн); №6 від 13.03.2025 (загальна сума коштів 20 000,00 грн; сума ПДВ - 3 333,67 грн); №47 від 13.03.2025 (загальна сума коштів 20 000,00 грн; сума ПДВ - 3 333,67 грн).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19 зазначала, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Якщо сторона заперечує факт надання послуги за договором за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання таких послуг від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом надання послуг на підставі спірних актів наданих послуг, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття послуг від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.
Тотожна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.09.2025 у справі №927/1455/23, від 10.09.2025 у справі №910/1615/24, від 30.01.2025 у справі №903/811/23.
Поза увагою суду не залишилась непослідовність та маніпулятивність позиції ТОВ "Транс-Буд-Логістик", яке посилається на формальну відсутність підписаних сторонами договорів та актів надання послуг (шляхом відтворення власноручного підпису чи накладення КЕП), непогодження переліку послуг перевезення / їх вартості, спочатку взагалі заперечувало наявність обов`язку з оплати послуг перевезення, а в подальшому (після надходження витребуваних судом першої інстанції доказів) почало стверджувати про непогодження сторонами строку оплати та необхідність направлення позивачем вимоги про сплату (хоча в матеріалах справи наявні докази направлення позивачем на адресу місцезнаходження відповідача двох претензій щодо сплати спірного боргу), при тому, що відповідач був обізнаний про факт надання позивачем цих послуг та декларував собі податковий кредит за такими господарськими операціями. 
На переконання колегії суддів, вищевикладене свідчить про те, що така правова позиція скаржника щодо неукладеності між сторонами спірних договорів-заявок обумовлена бажанням відповідача ухилитись від виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем.
Зважаючи на викладене і наявні в матеріалах справи докази, а також приймаючи до уваги недобросовісність ТОВ "Транс-Буд-Логістик", суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість тверджень відповідача про не укладення сторонами Разових договорів-заявок на перевезення вантажу №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 та вважає, що дані договори були погоджені сторонами засобами телефонного зв`язку та у месенджері Viber (що є усталеною практикою у сфері перевезення вантажів автомобільним транспортом).
Укладені сторонами Разові договори-заявки на перевезення вантажу №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 є договорами перевезення вантажу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України.
Вказані договори є підставою для виникнення у їх сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 11, 202, 509, 908, 909 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно частин 1 та 2 статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Згідно з ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Разовими договорами-заявками на перевезення вантажу №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 передбачалось виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" шести перевезень (по кожному перевезенню укладався окремий договір-заявка) за маршрутом за маршрутом м. Київ, Україна - с. Глазове Шосткинського району Сумської області по ціні 20 000,00 грн з ПДВ.
Факти виконання позивачем спірних перевезень підтверджується підписаними перевізником, вантажовідправником та вантажоодержувачем товарно-транспортними накладними №Р-368 від 07.03.2025, №Р-371 від 10.03.2025, №Р370 від 10.03.2025, №Р-372 від 11.03.2025, №Р-375 від 12.03.2025, №Р-377 від 12.03.2025, письмово підтверджено Військовою частиною НОМЕР_2 та в послідуючому не заперечувались відповідачем.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи підтверджується надання Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" у березні 2025 року Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" згідно спірних договорів-заявок послуг перевезення вантажу вартістю 120 000,00 грн.
Частиною 1 статті 916 Цивільного кодексу України унормовано, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).
У Разових договорах-заявках на перевезення вантажу №178 від 10.03.2025, №179 від 10.03.2025, №180 від 11.03.2025, №183 від 12.03.2025, №184 від 12.03.2025 вказано, що оплата перевезення здійснюється протягом 5-7 банківських днів після отримання оригіналів. 
По-перше, із наведеної умови не вбачається можливим встановити які саме мали на увазі сторони документи, від направлення яких слід відраховувати перебіг строку на оплату, в той час як жодна із сторін не надала пояснення з приводу цього питання. Проте за звичаєм ділового обороту у правовідносинах перевезення вантажу автомобільним транспортом по Україні між вантажовідправником та перевізником під такими документами маються на увазі товарно-транспортні накладні та / або акти виконаних робіт / наданих послуг. 
По-друге, у суду відсутні обґрунтовані підстави для сумніву у виконанні позивачем свого обов`язку з надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" оригіналів товарно-транспортних накладних та / або актів виконаних робіт / наданих послуг з огляду на часткову сплату відповідачем послуг перевезення, а саме - за перевезення згідно товарно-транспортної накладної №Р-372 від 11.03.2025.
По-третє, в матеріалах справи не міститься жодних доказів ініціювання ТОВ "Транс-Буд-Логістик" питання щодо надання ТОВ "Стелліум-Ш" будь-яких документів протягом більш як чотирьох місяців років з дат фактичного надання таких послуг, аж до липня 2025 року поки позивачем не було передано на вирішення суду даний спір. 
Бездіяльність відповідача, який отримав в першій половині березня 2025 року послуги перевезення від позивача, будучи обізнаним про наявність в нього обов`язку із оплати таких послуг, зареєстрував податковий кредит на підставі даних господарських операцій, проте впродовж більш як чотирьох місяців не цікавився направленням йому первинних документів та станом розрахунків із контрагентом не може вважатись розумною та добросовісною, а тому суд схиляється до висновку, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" наявні всі необхідні для бухгалтерської звітності первинні документи, якими оформлювалися правовідносини сторін з перевезення вантажу у березні 2025 року.
Попри наведене в матеріалах справи наявні докази направлення ТОВ "Стелліум-Ш" ТОВ "Транс-Буд-Логістик" претензії вих. №109 від 02.04.2025 листом з описом вкладення у цінний лист від 02.04.2025 на адресу місцезнаходження відповідача та направлення претензії від 17.04.2025 електронним листом на електронну адресу transbud2024@gmail.com, яка вказана як адреса відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Доказів надання відповідачем відповіді на вказані звернення позивача матеріали справи не містять, а Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" не надано. 
Таким чином, в будь-якому випадку, з огляду на приписи статей 253, 530 Цивільного кодексу України станом на дату звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" до суду із даним позовом (травень 2025 року), Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" було таким, що прострочило виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем з оплати послуг перевезення вартістю 100 000,00 грн (120 000,00 грн загальної вартості перевезень - 20 000,00 грн часткової оплати).
Статтею 525 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У свою чергу, доказів сплати відповідачем за надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" у березні 2025 року послуги перевезення вантажу у розмірі 100 000,00 грн станом на дату розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" суду не надано. 
За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За таких обставин колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" підлягає задоволенню повністю, а з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" підлягає стягненню борг у розмірі 100 000,00 грн.
Відхиляючи необґрунтовані доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. Ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.
Для колегії суддів очевидно, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик» по відношенню до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стелліум-Ш» є недобросовісними. В рішенні суду першої інстанції від 02.10.2025 на підставі фактичних обставин встановлено контраверсійну поведінку відповідача. Зокрема, факт того, що у відзиві на позов відповідач заперечував факт укладення договорів перевезення, наявності домовленостей із позивачем щодо спірних перевезень, погодження вартості послуг та строків їх оплати. Проте в письмових пояснення та у клопотанні від 15 вересня 2025 року (зареєстровано судом 16.09.2025) відповідач не заперечував виконання спірних перевезень, однак посилався на відсутність первинних господарських документів, які б підтверджували господарські операції з перевезень, та відповідно на непогодження сторонами строків оплати послуг перевезення.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що скаржник у заяві про виконання ухвали про витребування доказів від 15.09.2025 визнав, що ним самостійно складались товарно-транспортні накладні № Р-368 від 07 березня 2025 року, № Р-371 від 10 березня 2025 року, № Р370 від 10 березня 2025 року, №Р-372 від 11 березня 2025 року, №Р-375 від 12 березня 2025 року, №Р-377 від 12 березня 2025 року, в яких зазначались відомості про марку вантажних автомобілів, державний номерний знак, технічні характеристики автомобілів, причепів, ПІБ водіїв, серія та номер їхніх водійських посвідчень, тобто між сторонами була комунікація щодо погодження умов перевезення.
Також на підтвердження суперечливої поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик» вказує те, що ним було оплачено без жодних зауважень виставлений позивачем в рамках Договору-заявки № 180 від 11 березня 2025 року рахунок № 1201-1 від 12 березня 2025 року і самостійно зазначено у призначені платежі реквізити цього рахунку, але в ході судового розгляду.
Відповідачем не визнавалося наявності правовідносин сторін, у тому числі за Договором-заявкою №180 від 11 березня 2025 року. 
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик» заявляло суперечливу позицію, адже вважало, що сторонами не узгоджено строків оплати, а відтак для настання обов`язку сплатити за дані перевезення Товариство з обмеженою відповідальністю «Стелліум-Ш» повинен звернутись із вимогою. Одночасно, на адресу місцезнаходження та електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Логістик» було скеровано дві претензії від 02 квітня 2025 року та 17 квітня 2025 року, які було залишено Відповідачем без відповіді.
Колегія суддів повторно зазначає, що позиція ТОВ «Транс-Буд-Логістик» обумовлена лише бажанням уникнути виконання своїх грошових зобов`язань перед ТОВ «Стелліум-Ш», а право на подання апеляційної скарги використане з метою відтермінування цього обов`язку.
Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхиляються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин. 
Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" було надано Договір про надання професійної правничої допомоги №01-1804/2024 від 04.01.2021 (надалі - Договір про надання професійної правничої допомоги) та Додаткову угоду №02 від 14.04.2025 до Договору про надання професійної правничої допомоги №01-1804/2024 від 04.01.2021 (надалі - Додаткова угода), укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стелліум-Ш" (клієнт) та Адвокатським бюро "Олександра Браницького" (бюро).
У відповідності до п. 1.1 Договору про надання професійної правничої допомоги в порядку та на умовах, визначених цим договором бюро зобов`язується здійснювати захист прав та інтересів клієнта (в тому числі, але не обмежуючись у кримінальних провадженнях), а також представництво в усіх судах України, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", у будь-яких органах державної вдали, місцевою самоврядування, органах та територіальних підрозділах Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції України, прокуратури України, Служби Безпеки України, Бюро економічної безпеки, Державної митної служби України, Державної податкової служби України, будь-яких територіальних органах та підрозділах, перед структурними підрозділами НАБУ, ДБР, перед державними та приватними виконавцями, у відносинах з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та підпорядкування, в чому числі перед підприємствами поштового зв`язку, перед фізичними особами та надавати інші види правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені ним договором, а клієнт зобов`язується сприяти наданню правової допомоги та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктами 5.1, 5.2 Договору про надання професійної правничої допомоги передбачено, що за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнт сплачує бюро гонорар. Розмір гонорару та порядок його сплати узгоджується між сторонами за надання конкретної правової допомоги в окремих додаткових угодах до договору, які стають його невід`ємною частішою. При встановленні розміру гонорару враховуватимуться складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Відповідно до п. 1.1, п. 1.2 Додаткової угоди сторони погодили, що бюро надає клієнту правову допомогу у спорі з Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" (ідентифікаційний код 45323505) щодо невиконання останнім умов договорів-заявок на перевезення вантажу та стягнення заборгованості. Правова допомога надаватиметься в суді першої інстанції згідно з визначеною підсудністю, що включає зокрема, але не виключно: аналіз наданих клієнтом документів, збір доказів, підготовку і подання до суду позовної заяви, підготовку необхідних процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи, участь у судових засіданнях у суді першої інстанції, вчинення інших дій необхідних для надання клієнту правової допомоги, у межах повноважень, визначених пунктом 3.1. основного договору. 
Згідно з п. 1.3 Додаткової угоди розмір винагороди бюро за надання правової допомоги, обсяг якої визначено у пункті 1.2 цієї Додаткової угоди до основного договору, становить грошову суму в національній валюті України (гривні) визначену згідно порядку обчислення гонорару у формі фіксованої оплати та складає 30 000,00 грн.
На підтвердження виконання зобов`язань за Договором про надання професійної правничої допомоги позивачем надано копію Акту №ДУ-02 від 03.10.2025 про надання професійної правничої допомоги по Додатковій угоді №02 від 14.04.2025 до Договору №01-1804/2024 від 18.04.2024 про надання професійної правничої допомоги (надалі - Акт №ДУ-02).
У п. 1.2 Акту №ДУ-02 сторони погодили, що бюро надало, а клієнт отримав наступну професійну правничу допомоги:
- аналіз наданих клієнтом документів (доказів); напрацювання правової позиції, підготовка позовної заяви, підготовка копій доказів, подання заяви до господарського суду (8 год.);
- аналіз ухвали Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 про відкриття провадження у справі, роз`яснення її клієнту (0,25 год.);
- аналіз ухвали Господарського суду міста Києва від 16.07.2025 про виклик у судове засідання, роз`яснення її клієнту (0,25 год.);
- підготовка та подання заперечення на заяву про поновлення строку на подання відзиву (2 год.);
- підготовка та подання клопотання про витребування доказів у Державної податкової служби (2 год.);
- підготовка та подання клопотання про витребування доказів у відповідача щодо врахування податкового кредиту, сформованого позивачем та врахування господарських операції у бухгалтерському обліку (2 год.);
- аналіз ухвали Господарського суду міста Києва від 27.08.2025 та роз`яснення її клієнту (0,25 год.);
- участь у судовому засіданні 16.09.2025 (з урахуванням витрати часу на дорогу до суду) (2 год.);
- участь у судовому засіданні 02.10.2025 (з урахуванням витрати часу на дорогу до суду та на очікування завершення повітряної тривоги) (3 год.)
Тобто адвокатом загалом витрачено 20 год. 15 хв. на надання правничої допомоги у даній справі.
Відповідно до п. 1.4 Додаткової угоди розмір винагороди визначений сторонами у фіксованому розмірі (п. 1.3. Додаткової угоди) та у грошовому становить 30 000, 00 грн. 
Тобто адвокатом загалом витрачено 20 год. 15 хв. на надання правничої допомоги у даній справі вартістю 30 000,00грн.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 наголошено на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Тобто "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.
При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №910/429/21 та від 11.11.2022 у справі №909/50/22.
Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №922/2666/21.
Судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів учасника справи (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).
З огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п. 2 ч. 5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).
Судом першої інстанції вірно враховано, що дана справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження та в ухвалі про відкриття провадження була визнана малозначною, оскільки при відкритті провадження судом було встановлено, що ціна майнової вимоги у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування, вказують на незначну складність даної справи. 
Однак в подальшому, після подання відповідачем відзиву на позов, в якому він заперечував наявність у нього обов`язку оплатити послуги, з огляду на відсутність первинних документів, судом було вирішено призначити у справі судове засідання, а також витребувано докази, в тому числі за клопотанням позивача.
Відтак саме через позицію відповідача було призначено розгляд справи №910/5774/25 у судовому засіданні та неодноразово витребовувались докази, внаслідок чого надана представником позивача правова допомога (її обсяг) стала відповідати заявленій до відшкодування вартості правової допомоги. 
Попри наведене, суд першої інстанції обґрунтовано не вважав неминучими та обґрунтованими витрати щодо заявлених послуг з аналізу ухвал Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 (про відкриття провадження у справі), від 16.07.2025 (про виклик у судове засідання), від 27.08.2025 (про відкладення судового засідання та витребування доказів) та їх роз`яснення, оскільки вказані ухвали суду складені без використання вузькопрофільних термінів, не є складними для розуміння їх змісту (є доступними для розуміння в тому числі особам без юридичної освіти). Крім того, вказаними ухвалами не визначено обов`язків щодо позивача, крім зобов`язання надати суду оригінали документів долучених ним до позову для огляду. Тобто надання таких послуг в обсязі 1 год. 15 хв. жодним чином не впливало на вирішення спору та суд не вважає їх необхідними (неменучими) для позивача.
Доводи скаржника стосовно того, що спочатку в договорі зазначено фіксований розмір 30 000 грн., а спочатку в позові зазначали орієнтовний розмір витрат в 12 000 гривень, колегією суддів оцінюються критично, оскільки у позовній заяві заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи в розмірі 30 000,00 грн. А в подальшому, у встановлений законом строк, подано відповідну заяву та докази.
Окремо слід наголосити, що твердження скаржника, що судом не враховано зв`язку витрат із розглядом справи, спростовується самим оскаржуваним рішенням.
Так, судом першої інстанції правильно виснувано, що «в подальшому, після подання відповідачем відзиву на позов, в якому він заперечував наявність у нього обов`язку оплатити послуги, з огляду на відсутність первинних документів, судом було вирішено призначити у справі судове засідання, а також витребувано докази, в тому числі за клопотанням позивача.
Відтак саме через позицію відповідача було призначено розгляд справи № 910/5774/25 в судовому засіданні та неодноразово витребовувались докази, внаслідок чого надана представником позивача правова допомога (її обсяг) стала відповідати заявленій до відшкодування вартості правової допомоги.»
При цьому, скаржником до суду апеляційної інстанції аргументів чи доказів, які спростовують такі висновки суду, не надано, відтак, вважаємо, що твердження скаржника не підтверджені жодними доказами, а по суті є загальними фразами.
Скаржник у апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Однак, фактично наведені відповідачем у апеляційній скарзі доводи стосуються невідповідності визначеного позивачем розміру витрат на професійну допомогу зазначеним вище критеріям. При цьому, скаржник не наводить у апеляційній скарзі жодних підстав для відмови у стягненні витрат на правову допомогу, більше того в суді першої інстанції відповідач
Також відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів констатує, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції є пов`язаними з цією справою, були необхідними позивачу для отримання професійного захисту його прав та інтересів при розгляді цієї справи, зазначені послуги були надані позивачу саме внаслідок свідомого невиконання відповідачем своїх зобов`язань, такі витрати позивача є реальними, оскільки факт надання послуг, зазначених в акті, саме у межах цієї справи та в обсязі, визначеному в акті, підтверджується матеріалами справи.
Відтак, співставляючи вартість наданих адвокатом юридичних послуг зі складністю даної справи та обсягом наданих адвокатом послуг, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що розмір витрат позивача на оплату професійної допомоги у даному спорі у розмірі 30 000,00 грн є розумним та виправданим, а тому дійшов вірного висновку про необхідність покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 28 148,15 грн (пропорційно до обсягу виконаних робіт без врахування витрат на аналіз ухвал суду і роз`яснення їх клієнту).
Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхиляються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та додаткового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваних рішеннях, а оскаржувані рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/5774/25, за наведених скаржником доводів апеляційних скарг. 

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі №910/5774/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик".
4. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Буд-Логістик" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/5774/25 - залишити без задоволення.
5. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2025 у справі №910/5774/25 - залишити без змін.
6. Матеріали справи № 910/5774/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко 

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк