03.04.2026 Справа № 363/817/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді    Котлярової І.Ю.,
за участі секретаря   Дрозд В.С.,
представника позивача  Чебанова О.О.,
представника відповідача   ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» звернувся через підсистему «Електронний суд» до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 19.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено договір про споживчий кредит № 5040845. Згідно п. 1.1. вказаного договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки / терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 грн. Згідно п. п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом: 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пункт 1.6. договору визначає, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 6.1. договору визначено, що цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. Зазначив, що підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Відтак, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якого, в подальшому, кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. 26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» було укладено договір № 26-07/2024 відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі, за договором № 5040845. Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 5040845. Станом на день подання позову заборгованість за договором відповідачем не погашена, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 5040845 від 19.12.2021 року, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 82 500, 00 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 20 000, 00 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 60 500, 00 грн.; - заборгованість за комісіями - 2 000,00 грн. З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором № 5040845 від 19.12.2021 року у розмірі 82 500, 00 грн. та понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.02.20266 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи.
20.03.2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Євтодьєва А.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідачем позовні вимоги визнаються частково, а саме в розмірі 22 500, 00 грн. Заперечуючи щодо інших заявлених позовних вимог вказав, що відповідач дійсно звертався до первинного кредитора за отриманням кредиту та скоріше за усе отримав кошти від ТОВ «Мілоан», однак він вважає що нараховані проценти нараховані поза узгодженим строком кредитування, не відповідають умовам відповідного договору і є нерозумними та неспівмірними у порівнянні із тілом кредиту. Відповідач отримував під інші умови кредитування і інакшим періодом кредитування від того, що зазначається позивачем. Пролонгацію не здійснював у жодній формі. Відповідно до кредитного договору відповідач мав отримати 20 000,00 грн. коштів у кредит на 2 календарних дні до 21.12.2021 року. Також у кредитному договорі зазначено, що орієнтовна загальна вартість кредиту складає 22 500,00 грн, із яких 20 000 грн. тіло кредиту, 2000, 00 грн. комісія за видачу кредиту та 500, 00 грн. процентів за користування кредитом. Тобто, за умовами кредитування за якими звертався відповідач він мав отримати 20 000,00 грн. на 2 календарних дні і за це сплатити 2 500,00 грн. загалом. Для продовження терміну користування від відповідача мала бути здійснена певна послідовність дій у ці 2 календарні дні, а саме сплачені усі нараховані проценти, тобто продовження мало бути ініційовано відповідачем, чого він звісно не вчиняв. Відповідач ніяких додаткових угод до кредитного договору не підписував, а також не вчиняв дій для пролонгації терміну користування, а отже нарахування мали бути здійснюватися первинним кредитором та новим кредитором до 21.12.2021 року включно. Однак, позивачем заявлено до стягнення суму коштів у розмірі 82 500,00 грн. з яких: 20 000,00 грн. - тіло кредиту, 60 500,00 грн. - процентів та 2 000,00 грн. - комісії, що були нараховані після 21.12.2021 року. Матеріали справи не містять доказів, що за кредитним договором у відповідні строки були сплачені зазначені проценти, а отже пролонгації договору (строку користування коштами) відповідач не здійснював. Отже, відповідач не пролонгував строк дії договору, не підписував будь-яких додаткових угод, як власне і не домовлявся про інакший термін кредитування. Позивачем нараховано заборгованість поза межами узгодженого строку кредитування, що є незаконним і необґрунтованим. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. При цьому, матеріали справи містять підтвердження факту погодження домовленості строку кредитування на 2 календарних дні під максимум 500,00 грн. процентів за користування (2 500,00 грн загальних витрат). Усі інші нарахування, які зроблені у більшому об`ємі (більше ніж узгоджена орієнтовна сукупна вартість кредиту за весь термін користування) чи поза обумовленим терміном є незаконними і необґрунтованими та такими що не відповідають умовам кредитування. Будь-яких пролонгацій відповідач не здійснював. Також зазначив, що позовні вимоги у частині нарахованих процентів є незаконними та такими що не відповідають принципу розумності та співмірності. Відповідач також вважає що витрати позивача на професійну правничу допомогу є неспівмірними із ціною позову, а також не відповідають складності справи та розумності. Відповідно до поданої до суду заяви про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу представник позивача просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 3 500, 00 грн. Посилаючись на викладене просив позовні вимоги задовольнити частково в розмірі 22 500, 00 грн., в задоволенні інших позовних вимог відмовити. 
27.03.2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заначила, що сторонами договору погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. Таким чином, кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного договору. Відповідачем було укладено кредитні договори за власним бажанням, добровільно, без будь-якого примусу з боку третіх осіб. Перед укладенням кредитного договору позичальник отримав від кредитодавця всю інформацію стосовно кредиту, ознайомився з усіма умовами договору та правильно зрозумів суть фінансової послуги. Під час укладання договору, відповідач усвідомлював всі ризики, пов`язані з укладенням даного договору, а також наслідки і відповідальність у разі неналежного виконання умов договору. Зокрема, відповідачу було відомо про реальну відсоткову ставку за користування кредитними коштами, порядок її зміни та порядок нарахування відсотків. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору, шляхом заповнення заяви-анкети на отримання кредиту, у якій підтвердив, що він ознайомлений з умовами та правилами надання коштів в позику. Отже, розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. Відповідачем не наведено обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надано суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Наголосила, що сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги. Заперечення відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише його особистою думкою, тому такі твердження відповідача вважає його припущеннями. На підставі викладеного, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Представник позивача який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги з підстав викладених у позові підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.
Представник відповідача який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме в розмірі 22 500, 00 грн., щодо задоволення інших позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Наголосив, що відповідач ніяких додаткових угод до кредитного договору не підписував, а також не вчиняв дій для пролонгації терміну користування, а тому відсотки підлягають до стягнення лише в межах погодженого терміну кредитування 2 календарних дні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 19.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено договір про споживчий кредит № 5040845, згідно умов якого кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором (п. 1.1. договору).
Відповідно до п. 1.2. - 1.4. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 грн. Кредит надається строком на 2 дні з 19.12.2021 року (строк кредитивання). Термін (дата) повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) – 21.12.2021 року.
Згідно п.п. 1.5.1., 1.5.2. договору комісія за надання кредиту 2 000, 00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту однаразово. Проценти за користування кредитом: 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Пункт 1.6. договору визначає, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Згідно умов п. 6.3. договору, приймаючи пропозицію кредитодавця про укладення цього договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) кредитодавцем, що розміщені на сайті кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору, що підтверджується договором про споживчий кредит № 5040845 від 19.12.2021 року.
Як вбачається з додатку № 2 до договору про споживчий кредит № 5040845 від 19.12.2021 року, сума кредиту: 20 000,00 грн., проценти за користування кредитом 500,00 грн., комісія за надання кредиту - 2 000,00 грн, загальна вартість кредиту – 22 500,00 грн.
Договір про надання споживчого кредиту укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та підписано шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором R10472, що підтверджено довідкj. про ідентифікацію ТОВ «Мілоан».
ТОВ «Мілоан» виконало умови договору про надання споживчого кредиту та перерахувало шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки відповідача кошти в розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується квитанцією LIQPAY від 19.12.2021 року.
26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступає за плату своє право грошової вимоги до боржників строк виконання зобов`язання за якої настав, або яке виникне у майбутньому, а ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, приймає право грошової вимоги до боржників, що належить ТОВ «Мілоан», і стає новим кредитором за договорами про споживчий кредит, раніше укладеними між ТОВ «Мілоан» і боржниками (п. 2.1. договору).
Згідно умов п. 6.1.3. договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників для друку згідно додатку № 4, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників для друку підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло право грошової вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, зокрема, і до ОСОБА_2 , у розмірі 82 500, 00 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 20 000, 00 грн; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 60 500, 00 грн.; - заборгованість за комісією за надання кредиту - 2 000,00 грн., що підтверджується реєстром боржників для друку до договору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024 року.
Згідно відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 5040845, заборгованість ОСОБА_2 складає у розмірі 82 500, 00 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 20 000, 00 грн; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 60 500, 00 грн.; - заборгованість за комісією за надання кредиту - 2 000,00 грн.
Відповідно до розрахунку ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», ОСОБА_2 , за кредитним договором № 5040845 має заборгованість у розмірі 82 500, 00 грн, з яких: - заборгованість по тілу кредиту - 20 000,00 грн; - заборгованість за відсотками – 60 500,00 грн.; - заборгованість за комісією - 2 000,00 грн.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика, кредит, банківський вклад), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII (в редакції, чинній на час укладення договору) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується за Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний застаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 12 статті 11 Закону № 675-VIII.
Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції за частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини 8 статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) за частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону № 675-VIII передбачають використання, як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис, як вид електронного підпису, накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.
Відтак, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про укладення договору про споживчий кредит № 5040845 від 19.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 в електронній формі, із застосуванням одноразового пароля-ідентифікатора (R10472), що підтведжується довідкою про ідентифікацію ТОВ «Мілоан», а також отримання відповідачем кредитних коштів у загальному розмірі 20 000,00 грн.
Вказані докази є належними та достатніми для висновку про виконання первісним кредитором ТОВ «Мілоан» свого обов`язку за договором про споживчий кредит № 5040845 від 19.12.2021 року.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.
Заборгованість в частині основної суми боргу (тіла кредиту) у розмірі 20 000,00 грн., комісії у розмірі 2 000, 00 грн., що обліковується за відповідачем , підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості в цій частині складової боргу у повному обсязі відповідачем не надано, матеріали справи не містять та не оспорюються відповідачем. 
За наведених обставин, встановлено про те, що відповідач порушив умови договору про споживчий кредит, допустив утворення заборгованості, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту та комісією у розмірі 22 000,00 грн. на користь кредитора (позивача).
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користуванням кредитними коштами, суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави, кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме, надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
У справі, що розглядається, фактичні обставини справи вказують на те, що позивач довів належними і допустимими доказами факт укладення між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 договору про споживчий кредит, надання позичальнику кредитних коштів, тобто, виконання належним чином своїх обов`язків.
В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за договором, який наданий позивачем при поданні позовної заяви. Згідно розрахунку ТОВ «Мілоан» заборгованість ОСОБА_2 за договором про споживчий кредит № 5040845, складає 82 500, 00 грн, з яких: - заборгованість по тілу кредиту - 20 000,00 грн; - заборгованість за відсотками – 60 500,00 грн.; - заборгованість за комісією - 2 000,00 грн.
Так, розрахунком заборгованості підтверджується, що з 20.12.2021 року по 21.12.2021 року нараховувалися відсотки за користування кредитом за процентною ставкою у розмірі 1,25 %, а в період з 22.12.2021 року по 19.02.2022 року - за процентною ставкою 5 %.
Як вбачається із договору про споживчий кредит № 5040845 від 19.12.2021 року сторони, діючи відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України, врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом, що передбачено розділами 1, 2 договору.
Згідно п. 1.5.2 договору проценти за користування кредитом: 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Пункт 1.6. договору визначає, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до умов п. 1.7. договору, тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,2.3 цього договору.
Cторонами було погоджено строк дії договору. Відповідно до п. 1.3 договору – кредит надається строком на два дні з 19.12.2021 року.
Згідно п. 1.4 договору дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 21.12.2021 року.
Отже, сторонами було погоджено процентну ставку, за якою нараховуються проценти за користування кредитом в межах строку кредитування з 19.12.2021 року по 21.12.2021 року.
При цьому, нарахуванням відсотків за користування кредитом позивачем здійснювалося і поза межами строку кредитування.
Згідно п. 2.3.1 продовження вказаного в п.1.3 договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином: 2.3.1.1. Пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг Товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження пролонгації строку кредитування.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування, а саме за період з 19.12.2021 року по 21.12.2021 року, що становить 2 дні у розмірі 500, 00 грн.
Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та з урахуванням доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, а також на їх спростування, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позову частково та стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості в загальному розмірі 22 500, 00 грн.
При цьому, обставини позову в цій частині відповідачем визнано в повному обсязі. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.Отже, враховуючи викладене, пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.
Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн. 
Як встановлено судом, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» надавалась професійна правнича допомога адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» на підставі договору про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024 року.
Розмір ставок адвокатської винагороди/гонорару визначено у прайс-листі адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС», затвердженому Рішенням Загальних зборів № 01-12/2025 від 01.12.2025 року.
Відповідно до заявки на надання юридичної допомоги № 2511 від 01.12.2025 року, сторони за договором № 02-07/2024 від 02.07.2024 року ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та адвокатське об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» погодили надання правових (юридичних) послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , договір № 5040845, які складаються з наступного: надання усної консультації 4000, 00 грн. за 2 години, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 18 000, 00 грн. за 6 годин та письмове вивчення документації клієнта з посиланням на нормативно - правові акти та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики 3000, 00 грн. за 1 годину. 
Згідно з витягом з акту № 25 про надання юридичної допомоги від 31.12.2025 року, адвокатське об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» надало ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» правові послуги (надання усної консультації 4000, 00 грн. за 2 години, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 18 000, 00 грн. за 6 годин та письмове вивчення документації клієнта з посиланням на нормативно - правові акти та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики 3000, 00 грн. за 1 годину) на загальну суму 18 000,00 грн.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає фіксований розмір винагороди, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи викладене, заперечення відповідача щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу та зважаючи на предмет позову, його ціну, зміст позовної заяви, докази долучені до неї, виходячи з обсягу реальних та фактично наданих послуг у малозначній, нескладній справі, враховуючи кількість судових засідань, вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000, 00 грн. є завищеними, які не відповідають критерію розумності, неспівмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи матиме надмірний характер.
За таких обставин, суд визнає доведеним понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу частково від заявленої суми, зокрема на суму 3 500, 00 грн., як таку, що є співмірною із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для позивача та яка є найбільш справедливою, виходячи з конкретних обставин справи.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 726, 11 грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених позовних вимог 22 500, 00 грн.) * 2 662, 40 грн. (сума сплаченого судового збору) / 82 500, 00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 726,11 грн.
Керуючись ст. 11, 207, 526, 610, 611, 612, 628, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 4, 12, 76, 81, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 265, 267, 268, 274-279, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором № 5040845 від 19 грудня 2021 року у розмірі  22 500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» судовий збір у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 11 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вулиця Ґедройця Єжи, 6, офіс 521).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; зареєстрований, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 ).

Суддя   І.Ю. Котлярова