26.03.2026 Провадження по справі № 2/940/26/26 
Справа № 940/1262/25

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України 

26 березня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді Косович Т.П.
при секретарі Козуб І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, 
встановив:
ТОВ «Фінансова компанія «Профіт-Капітал», що є правонаступником за зобов`язаннями ТОВ «Оптіма Факторинг», що є правонаступником за зобов`язаннями АТ «Ідея Банк», звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та заборгованість за кредитним договором № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладеними між нею та АТ «Ідея Банк», загальною сумою 138736,37 гривень та судові витрати по справі.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19.02.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р99.25265.004929199, відповідно до умов якого банк надав відповідачці грошові кошти в кредит на поточні потреби у розмірі 29700 грн. на строк 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних в обмін на зобов`язання відповідачки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору. На виконання умов договору банк свої зобов`язання виконав належним чином, перерахувавши ОСОБА_1 кредитні кошти, проте остання своїх зобов`язань належним чином не виконала, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором загальною сумою 76046,21 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. 
Крім того, 11.04.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування № Z75.25265.005136383, відповідно до умов якого банк надав відповідачці грошові кошти в кредит у розмірі 29696 грн. на строк 36 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,99% річних в обмін на зобов`язання відповідачки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору. На виконання умов договору банк свої зобов`язання виконав належним чином, перерахувавши ОСОБА_1 кредитні кошти, проте остання своїх зобов`язань належним чином не виконала, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором загальною сумою 62690,16 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. 
В судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Профіт-Капітал» Ушакевич М.П. не прибула, до суду надіслала заяву, в якій просить слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. 
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Столярчук В.М. не прибули. Представник відповідачки до суду надав заяву, в якій просить слухати справу у їх відсутності, позовні вимоги визнають частково, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Профіт-Капітал» 9463,11 грн. заборгованості за кредитним договором № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та 4155,62 грн. заборгованості за кредитним договором № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, посилаючись на те, що відповідачка частину боргу сплатила первісному кредитору, а тому заборгованість за тілом кредиту є значно меншою і саме на цю заборгованість мали б нараховуватись проценти за користування кредитом. Комісії за послуги банку є платою за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, а отже пункти про нарахування разової комісії при видачі кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту є нікчемними, а тому нарахування заборгованості за цією комісією є безпідставним. Разом з цим, відсотки за користування кредитом стягуються за кожен щомісячний платіж окремо в межах трирічного строку позовної давності, що не було зроблено позивачем та було нараховано відсотки поза межами строку позовної давності. Витрати на професійну правничу допомогу просить зменшити до 900 грн. 
Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. 
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
В судовому засіданні встановлено, 19.02.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р99.25265.004929199, відповідно до умов якого банк надав відповідачці грошові кошти в кредит на поточні потреби у розмірі 29700 грн. на строк 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних в обмін на зобов`язання відповідачки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору (копія договору – а.с. 6-9, паспорт споживчого кредиту - а.с. 10-12). На виконання умов договору банк свої зобов`язання виконав належним чином, перерахувавши ОСОБА_1 кредитні кошти (копії ордерів-розпоряджень № 1 про видачу кредиту та № 2 про сплату страхового платежу від 19.02.2019 року – а.с. 19, копія виписки по рахунку ОСОБА_1 – а.с. 23-27), проте остання своїх зобов`язань належним чином не виконала, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого станом на 19.12.2023 року виникла заборгованість за договором загальною сумою 76046,21 грн., в тому числі 27709,53 грн. заборгованості за сумою кредиту, 11082,28 грн. заборгованості за відсотками та 37254,40 грн. комісії, що підтверджується копією довідки-розрахунку заборгованості АТ «Ідея Банк» (а.с. 28).
Крім того, 11.04.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування № Z75.25265.005136383, відповідно до умов якого банк надав відповідачці грошові кошти в кредит у розмірі 29696 грн. на строк 36 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,99% річних в обмін на зобов`язання відповідачки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору (копія договору – а.с. 20, паспорт споживчого кредиту - а.с. 21). На виконання умов договору банк свої зобов`язання виконав належним чином, перерахувавши ОСОБА_1 кредитні кошти (копії ордерів-розпоряджень № 1 про видачу кредиту та № 2 про сплату страхового платежу від 11.04.2019 року – а.с. 22, копія виписки по рахунку ОСОБА_1 – а.с. 29-32), проте остання своїх зобов`язань належним чином не виконала, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого станом на 19.12.2023 року виникла заборгованість за договором загальною сумою 62690,16 грн., в тому числі 22325,62 грн. заборгованості за сумою кредиту, 7475,72 грн. заборгованості за відсотками та 32888,82 грн. комісії, що підтверджується копією довідки-розрахунку заборгованості АТ «Ідея Банк» (а.с. 33).
19.12.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладений договір факторингу № 19/12-2023 за умовами якого ТОВ «Оптіма Факторинг»набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників АТ «Ідея Банк», зокрема і до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та за кредитним договором № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року (копія договору - а.с. 37-43, копія Реєстру боржників № 1 – а.с. 44-47, копія платіжної інструкції № 45 від 20.12.2023 року – а.с. 48).
22.12.2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладений договір факторингу № 22/12-2023, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників АТ «Ідея Банк», зокрема і до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та за кредитним договором № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладеними між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 (копія договору - а.с. 50-54, копія Реєстру боржників № 3 – а.с. 55-58, копія платіжної інструкції № 376 від 26.12.2023 року – а.с. 59).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Із дослідженого судом кредитного договору № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , встановлено, що останній укладений в письмовій формі та зі сторони споживача підписано власноручним підписом.
Із дослідженого судом кредитного договору № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , встановлено, що останній укладений в письмовій формі та зі сторони споживача підписано власноручним підписом.
Отже, підписання даних кредитних договорів свідчить про те, що ОСОБА_1 всі умови цілком зрозуміла та своїм підписом письмово підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Разом з тим, статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З боку відповідачки не надано до суду переконливих доказів необґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення тіла кредитів та процентів за користування кредитними коштами.
Посилання представника відповідача на те, щовідповідачка частину боргу за кредитними договорами сплатила первісному кредитору, а тому заборгованість за тілом кредиту є значно меншою і саме на цю заборгованість мали б нараховуватись проценти за користування кредитом, суд відхиляє, оскільки черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями ОСОБА_1 в кредитному договорі № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та в кредитному договорі № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року не встановлена, а відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості : 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. 
Щодо застосування до спірних правовідносин у вигляді сплати процентів за користування кредитними коштами строку позовної давності, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 1048 та ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).
Разом з цим, постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторі хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненням внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України діє карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID- 19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину».
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом №2120-IX від 15.03.2022 року; в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023 року).
Таким чином, врахувавши умови кредитного договору № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та умови кредитного договору № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладених між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», встановлені карантинні обмеження та введення в Україні режиму воєнного стану, належить зробити висновок, що позовну давність щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами позивачем пропущено не було.
Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами необхідно задовольнити, оскільки відповідачкою порушено умовикредитних договорів № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладеного між нею та АТ «Ідея Банк», та не виконано взятих на себе зобов`язань.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачки комісії за обслуговування кредиту у сумі 37254,40 грн. за кредитним договором № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та 32888,82 грн. за кредитним договором № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п. 11 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч.1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначено, що згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.1,2 ст. 11, ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування.
Верховний Суд зазначив, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за надання кредиту є нікчемними.
З наданих позивачем розрахунків заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами встановлено, що позивачем нараховано відповідачці до сплати комісію за обслуговування кредитів, проте в кредитних договорах не зазначено, які саме дії входять в таке обслуговування, оскільки банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитних договорів. За таких обставин положення пункту 1.10 кредитного договору № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та положення пункту 1.5 кредитного договору № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідачки на користь позивача комісії суд не вбачає.
Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 3028 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції № 13824 від 15.05.2025 року (а.с. 5), а тому суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує його з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 1497,08 гривень.
Крім того, згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі № 160/12268/19).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 року у справі № 479/475/21, провадження № 61-6583св22 дійшов наступного висновку. 
Так, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Як вбачається з договору про надання правової допомоги № 02-24 від 01.07.2024 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» та адвокатським об`єднанням «Правовий курс» (а.с. 60-63), додаткової угоди до нього № 1/1 від 01.07.2024 року (а.с. 64) та акту № 1 прийому-передачі наданої правничої допомоги від 14.05.2025 року (а.с. 66), розмір правових послуг адвокатського об`єднання за надання юридичної допомоги ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року та № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладених з АТ «Ідея Банк», складає 14000 гривень, що включає в себе усну консультацію, вивчення документів, складання та подання до суду позовної заяви. 
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування з відповідачки таких витрат в заявленому розмірі, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат та є завищеним, виходячи з ринкових цін на адвокатські послуги. 
Визначаючи розмір витрат, які підлягають відшкодуванню, суд враховує те, що справа про стягнення кредитної заборгованості є справою, у якій вже склалася стала судова практика та яка не потребує додаткового вивчення норм законодавства та правових позицій, характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, а саме усна консультація, вивчення документів, складання та подання до суду позовної заяви, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій їх необхідності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи. 
З урахуванням наведеного суд стягує з відповідачки на користь позивача 7000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатським об`єднанням на надання правничої допомоги у справі.
Керуючись ст.ст. 525-527, 530, 536, 610, 625, 629, 1046, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд 
ухвалив: 
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», код ЄДРПОУ 39992082, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8, рахунок IBAN: НОМЕР_2 в АТ «Універсал Банк», код банку 322001:
-38791 (тридцять вісім тисяч сімсот дев`яносто одну) гривню 81 копійку заборгованості за кредитним договором № Р99.25265.004929199 від 19.02.2019 року, укладеним між нею та АТ «Ідея Банк»;
-29801 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот одну) гривню 34 копійки заборгованості за кредитним договором № Z75.25265.005136383 від 11.04.2019 року, укладеним між нею та АТ «Ідея Банк»;
-1497 (одну тисячу чотириста дев`яносто сім) гривень 08 копійок сплаченого судового збору;
-7000 (сім тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Т.П.Косович