ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року м. Львів	справа № 380/19981/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач-1/ ІНФОРМАЦІЯ_3 ), військової частини НОМЕР_1 (відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) (третя особа/ ІНФОРМАЦІЯ_4 ), у якому просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на військову службу;
- скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 червня 2025 року № 569 про мобілізацію та направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2025 року № 168 про зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані дії та накази відповідачів-1, 2 є незаконними, оскільки позивач був мобілізований 05 червня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 під час розгляду поданої ним 13 травня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що суперечить вимогам абзацу дев`ятого пункту 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі - Порядок № 560), відповідно до якого до ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Оскільки призов на військову службу був незаконним, то його наслідки мають бути нівельовані, а позивача – відновлено у попередньому становищі, тобто звільнено з військової служби. 
З огляду на вказане просить позов задовольнити повністю.
Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву від 31 жовтня 2025 року. Відповідач-1 вказує, що позивач під час призову на військову службу під час мобілізації не надавав ІНФОРМАЦІЯ_6 документів, які б свідчили про наявність у нього права на відстрочку. Крім того, 05 червня 2025 року працівники ІНФОРМАЦІЯ_7 за допомогою АІТС «Оберіг» перевірили інформацію щодо військово-облікових даних ОСОБА_1 та встановили, що позивач відстрочки від призову на військову службу не оформляв, тому ця інформація не знайшла свого відображення в АІТС «Оберіг». Отже, ІНФОРМАЦІЯ_3 був позбавлений можливості з`ясувати наявність у позивача відповідного права не бути призваним на військову службу під час мобілізації, а позивачем не надано доказів того, що ним подавалася інформація до відповідного органу ТЦК та СП стосовно наявності підстав, які б надавали йому право на відстрочку. Матеріали справи не містять доказів, що на час видання спірного наказу про мобілізацію позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 володів інформацією, яка б надавала йому право на відстрочку, а тому відсутні ознаки протиправності цього наказу. Крім того, зазначений наказ є актом індивідуальної дії, станом на час вирішення справи вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. Скасування вказаного наказу без ухвалення відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові. Також покликається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 160/2592/23, щодо незворотності процедури призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації. 
З огляду на вказане у задоволенні позову просить відмовити повністю.
Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву від 28 жовтня 2025 року. Відповідач-2 вказує, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. По суті спору відповідач-2 зазначає, що рапорт про звільнення з військової служби позивач не подавав. За цих обставин відсутні протиправні дії чи бездіяльність відповідача-2 щодо звільнення позивача з військової служби. Також покликається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 160/2592/23, щодо незворотності процедури призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації.
З огляду на вказане у задоволенні позову просить відмовити повністю.
На спростування доводів відповідача-2, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив від 04 листопада 2025 року, у якій вказує, що не мав можливості своєчасно звернутися за правничою допомогою у зв`язку з проходженням військової служби. Своєю чергою, позивач та його представник вжили всіх можливих заходів для належного захисту своїх прав і збору доказів, необхідних для подання позову. Позивач оскаржує не порядок звільнення, а протиправність самого призову на військову службу. Постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 160/2592/23 не є зразковою, оскільки вона не була ухвалена Верховним Судом, як судом першої інстанції, у порядку, передбаченому статтею 190 КАС України, а тому не розповсюджується автоматично на цей спір.
04 листопада 2025 року позивач подав до суду заяву про поновлення процесуального строку, в якій зазначає, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин, а саме у зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України, що унеможливило своєчасне подання позовної заяви, а також у зв`язку з відсутністю у позивача необхідних доказів для подання позовної заяви. Крім того, після того як позивач отримав можливість звернутися до адвоката з метою належного захисту своїх прав, адвокат вживала необхідних заходів для з`ясування обставин порушення прав позивача, у тому числі шляхом надіслання адвокатських запитів з метою отримання відповідної інформації та збору доказів, необхідних для підготовки та подання позову до суду для обґрунтування своєї позиції. Суворе застосування строків звернення до суду в умовах воєнного стану може обмежувати конституційне право військовослужбовців на доступ до правосуддя, що суперечить принципу справедливості, закріпленому у статті 2 КАС України. Просить суд визнати причини пропуску строку звернення з цим позовом до адміністративного суду поважними та поновити його.
Третя особа пояснень щодо позову або відзиву на позовну заяву не подала. Водночас 11 листопада 2025 року третя особа подала до суду докази, витребувані ухвалою від 13 жовтня 2025 року.
21 березня 2026 року позивач подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких повністю підтримує позовні вимоги та просить задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; залучено ІНФОРМАЦІЯ_4 до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, та витребувано у нього докази; зобов`язано відповідача-1 виконати обов`язок, передбачений частиною шостою статті 18 КАС України, щодо реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, та повідомити суд про таку реєстрацію.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до військово-облікового документа «Резерв+», сформованого 31 липня 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебував на військовому обліку, як військовозобов`язаний, у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ).
Згідно з довідками від 11 вересня 2023 року № 191/23 та від 05 червня 2025 року № 182/25, виданими Приватним закладом освіти «Перший Інноваційний Приватний Львівський Ліцей», ОСОБА_1 з 01 вересня 2023 року працює в Приватному закладі освіти «Перший Інноваційний Приватний Львівський Ліцей» на посаді вихователя групи продовженого дня за основним місцем роботи на умовах повного педагогічного навантаження (30 годин на тиждень, 1 ставка). 
13 травня 2025 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою (вх. № 6703 від 15 травня 2025 року) та підтвердними документами про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується талоном № 1676 від 13 травня 2025 року та журналом реєстрації вхідних документів ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до протоколу № 20 від 20 травня 2025 року засідання комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 05 серпня 2025 року.
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії № 2025-0605-1412-3926-3 від 05 червня 2025 року ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_8 05 червня 2025 року проведено медичний огляд солдата запасу ОСОБА_1 з метою визначення ступеня його придатності до військової служби, за результатами якого він визнаний придатним до військової служби.
05 червня 2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_7 видав наказ (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) № 569 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період», яким відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), з набранням чинності Указу Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), наказано військовозобов`язаного ОСОБА_1 відповідно до поіменного списку № 5061 від 05 червня 2025 року призвати на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправити до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 12 серпня 2025 року № 898 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією з 06 червня 2025 року (наказ № 168).
Позивач, уважаючи такі дії та накази відповідачів-1, 2, що пов`язані з його призовом на військову службу під час мобілізації, протиправними, звернувся з цим позовом до суду.
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232).
За змістом частин першої, другої статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною сьомою статті 1 Закону № 2232 виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
За змістом частини шостої статті 2 Закону № 2232 одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно із статтею 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі – Закон № 389) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно зі статтею 2 Закону № 389 правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, оголошено та проведено загальну мобілізацію в Україні упродовж 90 діб. Надалі строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався згідно з указами Президента України, які щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює та визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543).
Статтею 22 Закону № 3543 визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Так, зокрема відповідно до частин третьої, п`ятої статті 22 Закону № 3543, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Своєю чергою, статтею 23 Закону № 3543 передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 23 Закону № 3543 призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів фахової передвищої освіти, професійної освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.
Відповідно до частини сьомої статті 23 Закону № 3543 перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. 
Згідно з пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі – Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Пунктом 7 Положення № 154 встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з пунктом 8 Положення № 154 завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є, зокрема виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Пунктом 9 Положення № 154 встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Відповідно до пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
За приписами пунктів 56 - 57 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
За змістом абзацу першого пункту 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Відповідно до приписів пункту 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаному продовжується, але не більш як до настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку.
Пунктом 63 Порядку № 560 передбачено, що військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіональних органів СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) із заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, крім тих, що були раніше визнані обмежено придатними або тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на строк від шести до 12 місяців відповідно до висновку військово-лікарської комісії, у разі закінчення строку дії довідки (постанови) військово-лікарської комісії, за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю (абзац перший).
Відповідно до приписів пункту 81 Порядку № 560 призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюють: військовозобов`язаних та резервістів (крім резервістів, які уклали контракти на проходження служби у військовому резерві) - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період оформляється наказом керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, командира військової частини, керівника розвідувального органу або визначеного ним керівника відповідного підрозділу, Голови СБУ, його заступників чи керівника підрозділу, органу, закладу, установи СБУ.
У разі призову військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період не за місцем їх перебування на військовому обліку (крім тих осіб, що добровільно виявили бажання проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період) такі особи перед призовом на військову службу беруться на військовий облік у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, який здійснює їх призов. Відомості про взяття таких осіб на військовий облік вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів перед їх направленням на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Отже, вказаними вище положеннями Порядку № 560 (у редакції, чинній на час призову позивача на військову службу за мобілізацією) встановлено імперативну заборону як направлення військовозобов`язаного, який звернувся за отриманням відстрочки, для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, так і призову такого військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, на особливий період до ухвалення комісією відповідного рішення. У разі ж ухвалення комісію рішення про надання військовозобов`язаному відстрочки, такий військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі імперативних приписів статті 23 Закону № 3453.
Суд встановив, що 20 травня 2025 року комісія для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_4 ухвалила рішення про надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» строком дії до 05 серпня 2025 року.
Отже, в період з 20 травня 2025 року по 05 серпня 2025 року позивач мав чинну відстрочку, оформлену у встановленому порядку, тобто передбачений Законом № 3543 імунітет від призову на військову службу під час мобілізації, а тому не міг бути призваний на військову службу під час мобілізації.
Утім, попри встановлену Законом № 3543 імперативну заборону призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаного, який має чинну відстрочку від такого призову, відповідач-1 05 червня 2026 року, тобто в період дії відстрочки позивача, вчинив дії, пов`язані з його призовом на військову службу, прямим наслідком яких стало видання 05 червня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_7 наказу № 569 про призов позивача на військову службу під час мобілізації та відправлення його до військової частини НОМЕР_1 . 
Обґрунтовуючи правомірність таких дій та наказу, відповідач-1 у відзиві на позовну заяву покликається на те, що позивач під час призову на військову службу під час мобілізації не надавав ІНФОРМАЦІЯ_6 документів, які б свідчили про наявність у нього права на відстрочку; крім того, 05 червня 2025 року працівники ІНФОРМАЦІЯ_7 за допомогою АІТС «Оберіг» перевірили інформацію щодо військово-облікових даних позивача та встановили, що відстрочки від призову на військову службу він не оформляв, тому ця інформація не знайшла свого відображення в АІТС «Оберіг». 
Оцінюючи такі доводи відповідача-1 суд насамперед наголошує, що факт оформлення позивачем відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації підтверджується протоколом № 20 від 20 травня 2025 року засідання комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_4 згідно із яким позивачу надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 05 серпня 2025 року.
Звідси, твердження відповідача-1 про те, що інформація про оформлення позивачем відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не знайшла свого відображення в АІТС «Оберіг», а отже, він її не оформляв, є хибними. 
Своєю чергою, з огляду на приписи частини восьмої статті 5 Закону України від 16 березня 2017 року № 1951-VIII «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» саме територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, отже, саме на них покладений обов`язок внесення відповідних відомостей до такого Реєстру, зокрема й щодо оформлення відстрочки військовозобов`язаній особі. Невиконання чи несвоєчасне виконання такого обов`язку не може спричиняти негативні наслідки для військовозобов`язаної особи, оскільки за ведення відповідного Реєстру вона не відповідає. 
Суд також підкреслює, що не лише у військовозобов`язаної особи є обов`язок повідомляти органи ТЦК про наявність підстав для відстрочки, а й органи ТЦК зобов`язані перевіряти та володіти інформацією щодо статусу такої особи з метою недопущення протиправних дій стосовно неї, тому відповідач-1, який проводив оповіщення та уточнював військово-облікові дані позивача, мав обов`язок перевірити наявність чи відсутність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, ураховуючи те, що перевірка наявності в особи відстрочки на підставі норм Положення № 154 є повноваженнями саме органу ТЦК.
Невиконання відповідачем-1 такого обов`язку й призвело до незаконного призову позивача на військову службу під час мобілізації.
Щодо покликань відповідача-1 на реалізацію спірного наказу про призов позивача, то суд зазначає, що незважаючи на той факт, що після його видання такий наказ вичерпав свою дію реалізацією, позивач не позбавлений права в судовому порядку оскаржити індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо стосується його прав та законних інтересів.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень під час здійснення ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 9901/26/21, від 03 листопада 2021 року у справі № 9901/226/21, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/256/21, від 16 березня 2023 року у справі № 9901/494/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 990/152/22, від 14 вересня 2023 у справі № 990/73/23.
Отже, такий спосіб судового захисту, як визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про призов позивача, є ефективним та належним, не призводить до порушення публічних правовідносин щодо проходження громадянами військової служби за мобілізацією, а навпаки, дозволяє попередити в майбутньому порушення прав та законних інтересів позивача з боку районного ТЦК та СП.
Беручи до уваги викладене у сукупності, суд визнає протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та визнає протиправним і скасовує наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 05 червня 2025 року № 569 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» про мобілізацію та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
Стосовно вимог позивача про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2025 року № 168 про зарахування ОСОБА_1 до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 суд зазначає таке. 
Згідно із частиною шостою статті 2 Закону № 2232 одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята статті 2 Закону № 2232).
Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (далі - Положення № 1153/2008).
Громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом (пункт 2 Положення № 1153/2008).
За змістом пункту 5 Положення № 1153/2008 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року № 280, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 листопада 2022 року за № 1407/38743, затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, яка визначає організацію і порядок обліку військовослужбовців та працівників в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - Інструкція № 280).
Відповідно до пункту 2 розділу ХІІ Інструкції № 280 військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період зараховуються в день прибуття до списків особового складу військової частини в порядку, установленому пунктами 30-32 розділу II цієї Інструкції.
Первинне призначення на посади військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині незалежно від номенклатури посад для призначення. Накази по стройовій частині видаються всіма військовими частинами, що формуються та утримуються на окремому штаті.
За змістом пункту 32 розділу ІІ Інструкції № 280 підставою для видання наказу про зарахування до списків особового складу військової частини (про прийом на роботу працівника) є: для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Водночас, як зарахування до списків особового складу військової частини, так і виключення із списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині (пункт 33 розділу ІІ Інструкції № 280).
Суд зауважує, що відповідне зарахування здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а в разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби на підставі іменних списків або припису, виданих військовою частиною звідки вибув військовослужбовець.
Відповідно до пункту 6 Положення № 1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону № 2232 початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Тобто для громадян України, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, їх правовий статус військовозобов`язаного змінюється на правовий статус військовослужбовця з дня відправлення громадянина у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з дня, який встановлений у наказі про їх призов на військову службу.
Своєю чергою, визнання протиправним та скасування наказу про призов громадянина України на військову службу під час мобілізації має своїми правовими наслідками:
зміну правового статусу з військовослужбовця на військовозобов`язаного;
протиправність решти актів індивідуальної дії (наказів), що пов`язані з проходженням ним військової служби, оскільки вони є похідними від відповідного наказу про призов.
Зазначений підхід передбачає автоматичну оцінку наступних рішень по всьому ланцюгу правовідносин, безпосередньо пов`язаних між собою, як похідних від первинного рішення, з якого слідують всі наступні, незважаючи навіть на правомірну поведінку учасників відносин, залучених на реалізацію такого протиправного рішення.
Юридичні наслідки порушень прав особи, допущені внаслідок протиправності рішення чи дій суб`єкта владних повноважень, породжують необхідність виправлення таких помилок як необхідний захід, який поверне сторін в правовий стан, що був до моменту порушення.
Іншими словами, суд реалізовує один із базових принципів права про те, що протиправні дії, рішення не можуть спричиняти правомірних наслідків. І в такому разі жодного значення не має правомірність чи неправомірність дій та рішень командира військової частини НОМЕР_1 під час видання наказу (по стройовій частині) від 06 червня 2025 року № 168 щодо зарахування позивача до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Оскільки спірний наказ відповідача-1 від 05 червня 2025 року № 569 про призов позивача на військову службу під час мобілізації та відправлення до військової частини НОМЕР_1 є протиправним, то виданий на його підставі наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 червня 2025 року № 168 щодо зарахування позивача до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 також є протиправним та підлягає скасуванню, незважаючи на те, що командир військової частини НОМЕР_1 фактично не вчиняв протиправних дій щодо позивача під час видання цього наказу.
За правилами статті 6 КАС України суд під час вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
Згідно з принципом «належного урядування», неодноразово застосованим ЄСПЛ у своїх рішеннях, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії», пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, у справі «Ґаші проти Хорватії», пункт 40, у справі «Рисовський проти України», пункт 71).
Суд також ураховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у разі невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Судовий захист повинен бути реальним та практичним, а не ілюзорним. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Суд зазначає, що хоча Законом № 2232 не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби, як незаконна мобілізація, проте, проходження військової служби позивачем є безпосереднім наслідком видання наказу про призов під час мобілізації, який суд визнав протиправним та скасував, а отже, ефективним способом захисту порушеного права позивача та повним його відновленням буде визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 червня 2025 року № 168 щодо зарахування ОСОБА_1 до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Покликання відповідачів-1, 2 на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 160/2592/23, згідно з яким процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, суд уважає помилковими, оскільки кожна справа має свої особливості, свої індивідуальні обставини, які встановлюються на підставі доказів під час її розгляду по суті. До того ж, вказаний висновок Верховного Суду висловлений не у зразковому рішенні, а за результатами перегляду справи в касаційному порядку та стосується конкретної ситуації позивача у такій справі і не є релевантним до обставин розглядуваної справи, які суд ретельно перевірив під час її розгляду по суті.
У процесі розгляду справи суд не встановив інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Щодо строку звернення позивача з цим позовом до суду суд ураховує таке.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки (частина друга статті 44 КАС України).
За змістом частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, за загальним правилом, установленим статтею 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи передбачено шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Своєю чергою, для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який також обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідач-2 стверджує, що ініційований позивачем спір пов`язаний з прийняттям його на публічну службу, а тому на нього поширюється місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Оцінюючи такий довід відповідача-2, суд зазначає, що відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Отже, військова служба, у розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, є публічною службою.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232 початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Отже, початком проходження військової служби, як одного з видів публічної служби, для осіб, призваних на військову службу під час мобілізації, є день їх відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Своєю чергою, з огляду на приписи Порядку № 560, відправленню особи, призваної на військову службу під час мобілізації, у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки передує видання наказу начальника такого районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов особи на військову службу під час мобілізації та її відправлення у військову частину.
З наведеного можна виснувати, що правовідносини щодо мобілізації особи та видання відповідного наказу не пов`язані з проходженням нею публічної служби, оскільки на момент вчинення таких дій та ухвалення рішення особа, якої вони стосуються, ще не проходить військову службу відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232, а перебуває в статусі військовозобов`язаної особи щодо якої вчиняються відповідні мобілізаційні заходи з метою прийняття її надалі на публічну (військову) службу. 
Тож на вказані правовідносини поширюється шестимісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Суд відзначає, що у цій справі позивач оскаржує дії та наказ відповідача-1 щодо його призову на військову службу під час мобілізації, а також наказ відповідача-2 щодо його зарахування до списку особового складу військової частини.
Оскаржувані дії та наказ відповідача-1 щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації вчинені (виданий) 05 червня 2025 року, а з цим позовом до суду позивач звернувся 03 жовтня 2025 року, тобто з дотриманням шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.
Що ж стосується вимоги про оскарження наказу відповідача-2 щодо зарахування позивача до списку особового складу військової частини, то така вимога є похідною від основних (визнання протиправними дій та скасування наказу відповідача-1 щодо призову позивача на військову службу), строк на оскарження яких ще не сплив, тож із такою вимогою строк звернення до суду позивачем також не пропущений.
Беручи до уваги викладене, суд підсумовує, що строк звернення з цим позовом до суду позивачем не пропущений, а тому суд відхиляє як доводи відповідача-2 щодо пропуску такого строку, так і твердження позивача стосовно поважності причин його пропуску та необхідності поновлення судом.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».
Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.
Суд відзначає, що у цій справі, яка пов`язана з виконанням військового обов`язку, позивач, як військовослужбовець (станом на дату звернення до суду), звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Втім, за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією про сплату № 4378-4148-5444-3083 від 03 жовтня 2025 року.
Отже, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.
За цих обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 968,96 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ), військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) ( АДРЕСА_4 ) про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 05 червня 2025 року № 569 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» про мобілізацію та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 червня 2025 року № 168 щодо зарахування ОСОБА_1 до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 25 березня 2026 року. 

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна