Справа № 753/19660/25 Головуючий в суді І інстанції Осіпенко Л.М.
Провадження № 33/824/863/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,
За участі секретаря судового засідання Івкової Д.Л. 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Клочкової Аліни Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1  на постанову Дарницького районного суду міста Києвавід 05 лютого 2025 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає на АДРЕСА_1 , за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення
ВСТАНОВИВ
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №445070 06.09.2025 о 2 год. 46 хв. водій ОСОБА_1 був зупинений за порушення ПДР та порушення комендантської години, керуючи транспортним засобом "Tesla Model S" д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме не природна блідість обличчя, зіниці очей занадто звужені та не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, тіла, поведінка, яка не відповідає обстановці, що склалася, занадто активний, від проходження огляду у встановленому законом порядку в лікаря нарколога водій категорично відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції адвокат ОСОБА_1 - Клочкова Аліна Олександрівна, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.274 КУпАП або ж вирішити питання щодо можливості застосування аналогії закону та призначити більш м`яке стягнення, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України, в межах санкції ч.1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керування транспортним засобом.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було розглянуто дану справу поверхнево, не було здійснено повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, через що постанова Дарницького районного суду м. Києва від 05.11.2025 року у справі про адміністративне правопорушення № 753/19660/25 підлягає скасуванню, а справа - закриттю.
Апелянт звертає увагу на відсутність в діях ОСОБА_1 , об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.
Апелянт звертає увагу на пояснення ОСОБА_1 з приводу того, що останній не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, а навпаки погодився, проте за умови що, працівники поліції викличуть ВСП, так як він є військовим або приїде СОГ, яку він неодноразово викликав, вважаючи дії працівників неправомірними відносно себе (0:11:59 хвилина відеозапису).
Факт неодноразового виклику слідчо-оперативної групи ОСОБА_1 підтверджує стенограмами, наданими на адвокатський запит.
Однак, звертає увагу що, судом першої інстанції не було враховано вказаних вище обставин та не надано їм належної правової оцінки, що свідчить про відсутність повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи у першій інстанції, з підстав чого вважає що, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа - закриттю.
Апелянт також звертає увагу на незаконність та необґрунтованість вимоги інспектора патрульної поліції про необхідність проходження медичного огляду, оскільки направлення на огляд є законним виключно за наявності у водія, визначених Інструкцією ознак сп`яніння.
Так, у протоколі про адміністративне правопорушення інспектор поліції зазначає, що підставою для огляду на стан наркотичного сп`яніння стало те, що у ОСОБА_1 , нібито було виявлено такі ознаки наркотичного сп`яніння, як: не природна блідість обличчя, зіниці очей занадто звужені та не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, тіла, поведінка яка не відповідає обстановці, що склалася, занадто активний.
Однак на думку апелянта, таке твердження інспектора патрульної поліції є надуманим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки із пояснень ОСОБА_1 вбачається, що працівники поліції жодних ознак наркотичного сп`яніння у нього не перевіряли.
Також апелянт звертає увагу суду на те, що посилання інспектора патрульної поліції на те, що зіниці очей підзахисного не реагували на світло, то слід вказати, що вказане посилання інспектора є надуманим та такими, що повністю спростовуються поясненнями підзахисного з яких вбачається, що працівники поліції на місці подій, які викладенні а протоколі, не здійснювали перевірку реагування його зіниць на світло.
Також на думку апелянта, необґрунтованість та незаконність вимоги інспектора патрульної поліції до ОСОБА_1 , підтверджуються Висновком КНП «Київська міська клінічна лікарня № 10 № 004438 від 13.09.2025 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд на стан у наркотичного сп`яніння. Так, за результатами огляду встановлено, що ОСОБА_1 тверезий та у нього не виявлено жодних ознак наркотичного сп`яніння.
У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 7 Розділу І Інструкції № 1452/735).
Наполягає на об`єктивності та достовірності результатів проведення огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, який було проведено за самозверненням ОСОБА_1 , оскільки такий огляд було проведено в закладі охорони здоров`я, якому надано право на проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Тож, зважаючи на відсутність у ОСОБА_1 ознак сп`яніння, направлення його на огляд є безпідставним та протиправним, а тому у нього не виникло обов`язку його проходження, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.І ст.130 КУпАП.
Апелянт також звертає увагу на вимоги про проходження огляду на стан сп`яніння неналежним суб`єктом владних повноважень.
ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, а навпаки погодився, наполягав на тому, щоб працівники поліції викликали ВСП, так як він є військовим, або щоб приїхала СОГ, яку він неодноразово викликав, вважаючи неправомірними дії працівників поліції відносно себе (0:11:59 хвилина відеозапису).
Стверджує що, працівниками поліції свідомо було проігноровано факт того, що ОСОБА_1 є військовим і не викликано ВСП у відповідності до вимог законодавства, а лише неправомірно і безпідставно складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУПАП, який в подальшому направлено для розгляду до суду.
Апелянт також звертає увагу на не відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, що на його думку переконливо свідчить про відсутність реальних підстав зважати, що підзахисний перебував в стані сп`яніння, а також вказані обставини ставлять під сумнів законність дій працівників поліції та викладені у протоколі обставини.
Апелянт крім того звертає увагу на можливість призначення більш м`якого покарання, оскільки ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді «водій», що підтверджується копією військового квитка.
Таким чином, вказані вище обставини свідчать про те, що право керування транспортними засобами вкрай необхідне ОСОБА_1 для проходження військової служби та виконання покладених на нього обов`язків військової служби, а тому у разі його притягнення до відповідальності сторона захисту просить суд вирішити питання щодо можливості заснувати аналогію закону та призначити більш м`яке стягнення, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.
У судове засідання, яке призначено на 12 лютого 2026 року, захисник ОСОБА_1 - Клочкова А.О. з`явилась, апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також додаткові пояснення надані протягом розгляду в апеляційному провадженні, перевіривши законність, обґрунтованість та вмотивованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Постанова суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам. 
Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суд першої інстанції достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах адміністративної справи доказах.
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а також за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Для встановлення події правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа знаходилася в стані сп`яніння під час керування транспортним засобом та чи дійсно саме та особа, відносно якої складено протокол, а не інша, керувала транспортним засобом.
Згідно вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, статтею 53 цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.
Відповідно до п. 2.5. Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, 2.5. Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Порядок проходження огляду водіїв на стан сп`яніння регламентується ст. 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція) та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 зі змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1103).
Проте, вимоги названих пунктів ПДР ОСОБА_1 дотримано не було. Натомість апелянт просив представників поліції викликати Військову службу правопорядку для складання адміністративного протоколу, оскільки є військовослужбовцем. Після чого неодноразово викликав слідчо-оперативну групу за для фіксації протиправних дій поліції.
У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме: даними, які містяться:
- у протоколі про адміністративне правопорушення, складеного уповноваженою особою-інспектором поліції УПП в м.Києві Струком В.М. від 06.09.2025р.;
-  у відеозаписі з нагрудної камери працівника патрульної поліції, з якого вбачається відмова від проходження огляду у встановленому законом порядку в лікаря нарколога.
Вказані докази здобуті з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб, а тому будь-які сумніви у їх достовірності та істинності відсутні.
Дані докази у розумінні ст. 251 КУпАП, суд першої інстанції правильно визнав належними, допустимими, та такими, які повністю доводять вину ОСОБА_1 у вчинені адміністративних правопорушень.
Протокол про адміністративне правопорушення складено відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до постанови КАС ВС у справі №678/991/17 від 15.11.18 року відеозапис із нагрудного відеореєстратора інспектора, яким зафіксовано обставини зупинки автомобіля, є доказом, що може підтверджувати факт вчинення водієм порушення Правил дорожнього руху.
Дані відеозапису з нагрудної камери працівника патрульної поліції містять фактичні дані щодо обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, які вказують на керування ОСОБА_1 автомобілем "Tesla Model S" д.н.з. НОМЕР_1 , який на вимогу працівника поліції відмовився проходити огляд у встановленому законом порядку в лікаря нарколога, вказуючи на те, що поїде до закладу лише після прибуття слідчо-оперативної групи та на власному авто.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, що надані суду висновки щодо результатів медичного огляду від 13.09.2025 року, відповідно до яких 06.09.2025 року громадянин ОСОБА_1 перебував у тверезому стані, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки йому інкримінується не перебування у стані сп`яніння, а відмова від проходження огляду на такий стан, що є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Доводи захисника про відсутність підстав для огляду на стан сп`яніння неналежним суб`єктом владних повноважень, не знайшли свого підтвердження, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження факту виконання бойового завдання та сам факт вчинення адміністративного правопорушення був виявлений не на території військової частини, а тому застосування ст. 266-1 КУпАП, як на тому наполягає адвокат Клочкова А.О., є безпідставне.
Доводи захисника про відсутність підстав для огляду ОСОБА_1 поліцейським на стан сп`яніння враховуючи, що з відеозапису неможливо встановити, яким чином співробітники патрульної поліції встановили наявність ознак наркотичного сп`яніння у водія ОСОБА_1 , оскільки під час спілкування з останнім йому було названо такі ознаки як: тремтіння пальців рук, зіниці очей занадто звужені та не реагують на світо , поведінка не відповідає обстановці, не заслуговують на увагу. Спростування виявлених ознак сп`яніння передбачено шляхом проходження огляду на стан сп`яніння, а не шляхом заперечення наявності таких ознак, встановлення яких віднесено до повноважень поліцейського.
Особиста суб`єктивна оцінка водієм свого стану не звільняє його ні від обов`язку виконати вимогу поліцейського щодо проходження огляду на стан сп`яніння, передбачену п. 2.5 ПДР України, ні від адміністративної відповідальності за невиконання такої вимоги.
Пунктом 12 розділу ІІ даної Інструкції визначено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в п. 4 розділу І цієї Інструкції, поліцейський направляє таку особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Пункт 4 розділу І Інструкції визначає ознаки саме наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, на відміну від п. 3 розділу І Інструкції, який визначає ознаки алкогольного сп`яніння.
Таким чином, у разі наявності у поліцейського підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного сп`яніння, огляд такого водія поліцейським на стан сп`яніння на місці із використанням спеціальних технічних засобів не проводиться, а водій в обов`язковому порядку направляється до найближчого закладу охорони здоров`я для встановлення того, чи перебуває він в стані наркотичного сп`яніння та для проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини.
Ознаки сп`яніння, які виявляються поліцейським при первинному контакті з особою на місці зупинки, визначаються в результаті візуального огляду особи, її поведінки, запахів тощо, і саме ці ознаки є підставою для пропозиції особі пройти огляд на стан сп`яніння.
Виявлення ознак, як слідує зі змісту діючого законодавства, не потребує проведення будь-яких спеціальних дій з боку поліцейського та складання поліцейським будь-яких документів.
З огляду на те, чи погодиться особа на проходження огляду на стан сп`яніння, чи відмовиться від цього, поліцейський вносить виявлені ознаки або до протоколу про адміністративне правопорушення в разі відмови, або до направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, якщо особа надала згоду на проходження огляду в закладі охорони здоров`я.
В даному випадку працівники поліції, оцінивши поведінку та стан ОСОБА_1 , дійшли до висновку, що він може перебувати в стані наркотичного сп`яніння, а тому в порядку вимог ПДР України запропонували пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння, на що останній відмовився.
Таким чином, спростування виявлених ознак сп`яніння передбачено шляхом проходження огляду на стан сп`яніння, а не шляхом заперечення наявності таких ознак, встановлення яких віднесено до повноважень поліцейського.

Не знайшли свого підтвердження також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності об`єктивної сторони правопорушення, а саме обставини відмови від проходження огляду, оскільки апелянтом не указано, яким чином ним було виявлено згоду на проходження огляду.
Характер поведінки ОСОБА_1 та манера його спілкування з працівниками поліції, що зафіксовано відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, спростовує його доводи щодо наміру пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, а навпаки - підтверджує відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.
В даному випадку дії/бездіяльність ОСОБА_1 щодо не надання згоди на проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, оскільки працівниками поліції не було викликано ВСП та СОГ, слід вважати взагалі відмовою від проходження такого огляду.
Відмова від проходження огляду не означає лише вербальну, словесну відмову, але такою відмовою слід вважати не вчинення певних дій, ухилення від проходження огляду на стан сп`яніння, ненадання відповіді, чи пред`явлення умов, за яких водій вважає за можливе пройти огляд.
Конституційний Суд України (КСУ) в своїх рішеннях неодноразово наголошував на індивідуальному підході до притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема через принцип індивідуалізації відповідальності та індивідуалізації покарання. Цей принцип вимагає врахування всіх обставин справи, особи правопорушника, його вини та ступеня вчиненого проступку, що унеможливлює застосування однакових санкцій до різних ситуацій.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо застосованого судом першої інстанції покарання слід відхилити заперечення адвоката про можливість призначення більш м`якого покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки, правопорушення, вчинене в стані сп`яніння, має високий ступінь спричинення негативних наслідків. Тому не застосування до порушника санкції щодо позбавлення права керування транспортним засобом не сприятиме дотримання завдання, визначеним у ст. 1 КУпАП.
Відтак, винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами. 
Матеріали справи не містять доказів про порушення поліцейськими законодавства при складанні протоколів про адміністративне правопорушення та вимоги ч. 2 ст. 251, ст. ст. 256, 262, 266, 268 КУпАП, «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» поліцейськими дотримано.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є недоведеними, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів апеляційний суд дійшов висновку, що твердження ОСОБА_1 з приводу відсутності в його діях ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
При цьому апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, які наведені вище, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які доводять факт вчинення правопорушення і не викликають у суду сумнівів, які б можна було тлумачити на його користь, оскільки докази винності ОСОБА_1 одержані законним шляхом, у передбачений законом спосіб і повноважними особами.
Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.
Обраний суддею вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, відповідає обставинам справи, вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП, окрім того санкцією ч.1 ст.130 КУпАП не передбачено альтернативних видів стягнення.
Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Клочкової Аліни Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Т.О. Писана