ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 р. 	Справа № 440/13661/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 (головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков) у справі №440/13661/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі по тексту - ГУ ПФУ в Житомирській області, відповідач) №163750034396 від 11.07.2025;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 та призначити йому пенсію за віком на підставі ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 03.07.2025.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 задоволено позов.
ГУ ПФУ в Житомирській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просило його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог позивача. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що висновки суду про задоволення позову є передчасними та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України. 
Зазначає, що згідно з доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи з 04.10.1988 по 31.12.1997 згідно довідок від 23.04.2025 №01-12/07.01, №01-12/07.02, оскільки ім`я “ ОСОБА_2 ” не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 "; періоди роботи з 01.01.1998 по 19.03.2001 згідно довідки від 23.04.2025 №01- 12/07.03, оскільки зазначено по - батькові в скороченій формі, даний період потребує підтвердження первинними документами
Посилається на те, що інші документи, передбачені п.3 Порядку №637 відсутні.
Вважає, що дії відповідача у спірних правовідносинах є правомірними та вмотивованими. 
Окрім того, посилається на те, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу, а суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується. 
Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №348/2160/15-а, від 24.09.2020 у справі №361/1348/17.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника, просив відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду залишити без змін. 
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .
03.07.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України зі заявою про призначення пенсії за віком (а.с.28).
З урахуванням принципу екстериторіальності заяву та документи позивача передано на розгляд ГУ ПФУ в Житомирській області. 
Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області від 11.07.2025 №163750034396 відмовлено позивачу у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу (а.с.61-62).
В рішенні відповідач зазначив, що вік заявника 60 років; необхідний страховий стаж 32 роки, страховий стаж заявника - 30 років 10 місяців 16 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи з 04.10.1988 по 31.12.1997 згідно довідок від 23.04.2025 №01-12/07.01, №01-12/07.02, оскільки ім`я " ОСОБА_2 " не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 "; періоди роботи з 01.01.1998 по 19.03.2001 згідно довідки від 23.04.2025 №01-12/07.03, оскільки зазначено по батькові в скороченій формі, даний період потребує підтвердження первинними документами.
Не погодившись із рішення відповідача позивач, звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з то протиправності дій відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи позивача до страхового стажу.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закон №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Приписами ст.56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі по тексту - Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно п.2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі по тексту - Інструкція №58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Відповідно до пункту 2.4. Інструкція № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
На виконання вимог ст.62 Закону №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 №637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" затвердив Порядок №637.
Згідно з п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.2 Порядку №637).
Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
З аналізу вказаних норм, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності відповідних записів у трудовій книжці стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, архівними установами. У випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються довідки підприємств, установ, організацій, виписки із наказів, особові рахунки та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Приписами п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 
1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;
2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 
3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Судом встановлено, що пенсійним органом відмовлено позивачу у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу, оскільки до страхового стажу не зараховано періоди роботи: 
з 04.10.1988 по 31.12.1997 згідно довідок від 23.04.2025 №01-12/07.01, №01-12/07.02, оскільки ім`я " ОСОБА_2 " не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 ";
з 01.01.1998 по 19.03.2001 згідно довідки від 23.04.2025 №01-12/07.03, оскільки зазначено по батькові в скороченій формі, даний період потребує підтвердження первинними документами 
Як вірно встановлено судом першої інстанції трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 позивача містить записи про спірні періоди роботи позивача з 04.10.1988 по 31.12.1997 та з 01.01.1998 по 19.03.2001, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких позивач прийнятий на таку роботу. 
Окрім того, записи засвідчені відтиском печаток підприємств та не містять застережень, які б давали підстави сумніватися в їх достовірності.
Титульна сторінка трудової книжки серії НОМЕР_1 дійсно містить виправлення імені позивача з " ОСОБА_2 ", " ОСОБА_4 " на ОСОБА_3 , однак зазначене виправлення завірене печаткою підприємства роботодавця, а на останньому аркуші титульної сторінки міститься запис посадової особи роботодавця ТОВ "Полтава - Сад" "Ім`я змінено на " ОСОБА_3 " відповідно до паспорту НОМЕР_2 , виданого 25.12.1999 Полтавським РВ УМВС України в Полтавській області". 
Вказаний вище запис засвідчено підписом посадової особи роботодавця та містить відтиск печатки підприємства-роботодавця (а.с.50, 60).
Колегія суддів зазначає, що позивач не може нести відповідальність за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладені в постанові від 09.08.2019 року по справі №654/890/17.
Визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладені в постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а.
Колегія суддів зазначає, що надані позивачем архівні довідки від 23.04.2025 №01-12/07.01 (а.с.40-41) (в якій зазначено ім`я ОСОБА_5 ) та №01-12/07.02 (а.с.11) (в якій зазначено " ОСОБА_1 ") стосуються саме особи позивача - ОСОБА_1 , а скорочення в архівній довідці від 23.04.2025 №01-12/07.03 по батькові позивача не спростовує встановлений трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_1 стаж роботи позивача у спірні періоди.
Також зазначення в архівній довідці від 23.04.2025 №01-12/07.01 імені " ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 " зумовлено очевидною помилкою особи, яка заповнювала відповідний документ.
Колегія суддів вважає, що помилка імені позивача чи скорочення його по - батькові не свідчить про недійсність таких довідок, оскільки з їх змісту у сукупності з іншими документами, які підтверджують трудовий стаж позивача можливо ідентифікувати особу, якої вони стосуються.
В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що періоди роботи позивача з 04.10.1988 по 31.12.1997 та з 01.01.1998 по 19.03.2001 є такими, що підлягають зарахуванню, що помилково не було враховано відповідачем під час прийняття оспорюваного рішення про відмову у призначенні пенсії.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність власного рішення, що є предметом оскарження у даній справі. 
З урахуванням наведеного вище, доводи скаржника щодо правомірності та вмотивованості дій відповідача у спірних правовідносинах, є такими, що не узгоджуються із висновками суду.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії від 11.07.2025 №163750034396.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу, а тому суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи, з огляду на наступне. 
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Страховий стаж позивача, який врахований пенсійним органом, складає 30 років 10 місяців 16 днів. З урахуванням протиправно неврахованих періодів роботи з 04.10.1988 по 31.12.1997 та з 01.01.1998 по 19.03.2001 загальний страховий стаж позивача становить більше ніж 32 роки, що є достатнім для призначення позивачу пенсії за віком.
Із врахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що в спірних правовідносинах належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 06.05.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 04.10.1988 по 31.12.1997 та з 01.01.1998 по 19.03.2001.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах останнього від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 10.04.2018 у справі №348/2160/15-а, від 24.09.2020 у справі №361/1348/17, оскільки обставини спірних правовідносин у даній справі та у справах, що переглядалися судом касаційної інстанції є відмінними, а відтак останні не підлягають врахуванню судом.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 у справі №440/13661/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц