ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/23431/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року (головуючий суддя Рябчук О.С.) 
в адміністративній справі №160/23431/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 14.08.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 24 лютого 2022 року по 08 січня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 08 січня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціальнопобутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 року адміністративний позов в частині позовних вимог щодо проведення перерахунку після 19.07.2022 року - залишено без руху.
Позивачу запропоновано усунути недоліки позову протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.
Копію ухвали про залишення адміністративного позову без руху отримано ОСОБА_1 22.08.2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд», про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка про доставку електронного листа. 
Як на підставу залишення позову без руху в частині вимог після 19.07.2022, суд першої інстанції вказав, що 08.01.2023року з позивачем мали провести остаточний розрахунок при звільненні і на дату звернення позивача до суду стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, а з позовною заявою позивач звернувся лише 14.08.2025 р., тобто після сплину трьох-місячного строку з дня звільнення. Також суд першої інстанції вказав, що разом з адміністративним позовом ОСОБА_1 надано клопотання про поновлення процесуального строку, що обґрунтоване тим, що звернення до суду за стягненням належних працівникові сум не обмежується будь-яким строком. Констатував, що заява позивача про поновлення строку так і не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду, а доводи позивача не спростовують позиції суду щодо наявності підстав для обмеження права на звернення до суду шестимісячним строком.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про вчинення перерахунку після 19.07.2022 року - повернуто позивачу.
Ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року мотивована тим, що станом на 20.11.2025 року вимоги суду, викладені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 р., не виконані, недоліки позову не усунені позивачем, суд вважає, що в даному випадку наявні всі передбачені законом умови для застосування наслідків, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Не погодившись з ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що в позові заявляв клопотання про поновлення процесуального строку, однак суд відхилив клопотання, посилаючись на те, що заява позивача про поновлення строку так і не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду, а доводи позивача не спростовують позиції суду щодо наявності підстав для обмеження права на звернення до суду шестимісячним строком. Позивач зауважує, що попри виключення його 09.01.2023 із списків військової частини НОМЕР_1 , він безперервно продовжує проходити військову службу та станом на теперішній час займає посаду начальника штабу військової частини НОМЕР_2 виконую обов`язки за посадою і приймаю безпосередню участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та перебуває в районах виконання бойових завдань. Саме виконання цих обов`язків в період дії воєнного стану, ведення бойових дій військовою частиною, переваги суспільного інтересу перед особистим не дали йому можливості звернутися протягом 2022-2025 року до суду за захистом своїх прав. Проходження військової служби в умовах воєнного стану є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Позивач є військовослужбовцем, і його неможливість повноцінно займатися судовим процесом під час несення служби є об`єктивною реальністю.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність прийняття судом першої інстанції ухвали від 21.11.2025 року про повернення позову, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Спір у вказаній справі виник з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати з 24.02.2022 до 08.01.2023 грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, на 01.01.2023, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Згідно ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України, і відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Таким чином, за змістом наведеної вище процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. 
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Тобто на час виникнення спірних відносин спеціальним строком для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні є тримісячний строк звернення до суду.
Судом першої інстанції встановлено, позивач в період з 24.02.2022 року по 08.01.2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Тобто 08.01.2023 року з позивачем мали провести остаточний розрахунок при звільненні.
Разом з цим, підставою для звернення до суду з вказаним позовом є бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати з 24.02.2022 до 08.01.2023 грошового забезпечення у меншому розмірі, ніж це передбачено, як стверджує позивач, законом.
Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про те, що згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №113 від 24.02.2022 року наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 20 лютого 2022 року №136 позивача призначено на посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 .
Також вказані позивачем доводи про те, що однією з основних обставин пропуску строку звернення до суду було те, що з 24 лютого 2022 року по 01 грудня 2022 року він приймав безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та оголошення воєнного стану з 25 лютого 2022 року по теперішній час позивач як заступник командир військової частини приймаю безпосередню участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та перебуваю в районах виконання бойових завдань.
Суд першої інстанції виходив з того, що подане разом із позовом клопотання позивача про поновлення строку обґрунтоване тим, що звернення до суду за стягненням належних працівникові сум не обмежується будь – яким строком.
Суд першої інстанції констатував, що заява позивача про поновлення строку так і не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду, а доводи позивача не спростовують позиції суду щодо наявності підстав для обмеження права на звернення до суду шестимісячним строком.
У подальшому, повертаючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ухвали суду про залишення позову без руху позивачем не виконано, оскільки у визначений судом не подано заяви про поновлення строку.
Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
По-перше, судом першої інстанції не враховано те, що відповідно до пункту 1 глави XIX “Прикінцеві положення” КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211) та закінчився 30.06.2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651).
Таким чином, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків на строк дії такого карантину.
Отже, до 30.06.2023 року строк звернення до суду не може бути застосований.
По-друге, в клопотанні про поновлення строку, поданому разом із позовом, одним із доводів позивача пропуску строку було те, що згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №113 від 24.02.2022 року наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 20 лютого 2022 року №136 позивача призначено на посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 (копія наказу додана до позову).
Вказане спростовує висновки суду першої інстанції про те, що подане разом із позовом клопотання позивача про поновлення строку обґрунтоване тим, що звернення до суду за стягненням належних працівникові сум не обмежується будь – яким строком. 
Крім того, такі обставини, що позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 та виконує службові обов`язки в умовах воєнного стану, враховуючи предмет спору у цій справі, підтверджують об`єктивну неможливість чи ускладнення для позивача звернутись до суду, тому можуть бути визнані поважними.
Ураховуючи усе вище викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача про поновлення строку, яка була подана разом із позовом, не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду, а доводи позивача не спростовують позиції суду щодо наявності підстав для обмеження права на звернення до суду шестимісячним строком.
Як наслідок, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про повернення позову в частині вимог після 19.07.2022 року підлягає скасуванню, справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині. 
Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 312, 317, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року – скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 02.04.2026 та касаційному оскарженню не підлягає. 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова