ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 126/320/22
провадження № 51-3523км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисниказасудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на вироки Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року та Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021020000000423, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Майдан Вінницького району Вінницької області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК),
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Тростянецький районний суд Вінницької області вироком від 27 листопада 2024 року визнав ОСОБА_8 винуватим і засудив до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263 КК - на строк 5 років; ч. 4 ст. 187 цього Кодексу - на строк 11 років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначив ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна. 
Цивільний позов ОСОБА_10 задовольнив, постановив стягнути в рівних частках з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на її користь 3 208 981 грн та 100 000 грн відшкодування майнової і моральної шкоди відповідно.
Також суд вирішив питання, які стосуються: початку строку відбування покарання;зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; арешту майна; речових доказів; процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з цим вироком також засуджено ОСОБА_9 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням в інше приміщення та сховище, спрямованого на заволодіння майном у особливо великих розмірах (ч. 4 ст. 187 КК), та у придбанні, зберіганні вогнепальної зброї і бойових припасів без передбаченого законом дозволу (ч. 1 ст. 263 КК).
Так, 08 вересня 2021 року о 08:08 ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, через вхідні двері, проникли до магазину «Золото», розташованого на АДРЕСА_3 , де ОСОБА_9 , тримаючи в руках невстановлений досудовим розслідуванням пістолет, спрямував його у власницю магазину ОСОБА_10 , яка перебувала у цьому приміщенні. Потерпіла, сприймаючи погрозу реально, намагаючись відвернути завдання їй шкоди, схопила рукою за вказаний пістолет. У цей час ОСОБА_9 відштовхнув потерпілу із застосуванням фізичної сили та наніс їй удар рукою в лобну ділянку голови, у результаті чого вона відчула сильний біль і втратила координацію рухів. Після цього ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з метою унеможливлення вчинення їм будь-якої перешкоди, застосували до ОСОБА_10 заздалегідь приготовлені кайданки та, обшукавши приміщення магазину, заволоділи золотими ювелірними виробами 585 проби, та зникли з місця вчинення злочину. Указаними діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинили ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 3 794 229,98 грн.
Крім цього, ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що вогнепальна зброя та бойові припаси є предметами, обіг яких обмежено, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, без передбаченого законом дозволу, за невстановлених обставин у невстановлений час, але не пізніше 23 вересня 2021 року, незаконно придбав пістолет конструкції Макарова (ПМ) № НОМЕР_1 калібру 9 мм, який є вогнепальною зброєю та придатний для стрільби, пістолет моделі «ПСШ 790» № НОМЕР_2 , калібру 9 мм P.A., який є короткоствольною гладкоствольною вогнепальною зброєю - самозарядним пістолетом, виготовленим шляхом переробки саморобним способом з сигнально-шумового (стартового) пістолету, в конструкцію якого внесені саморобні зміни у вигляді заміни ствола, придатний для пострілів, 2 оборонні осколкові ручні гранати Ф-1 промислового виготовлення військового призначення, які є бойовими припасами, 8 патронів калібру 9*18 мм (ПМ), які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї, придатні для стрільби та 6 патронів калібру 9 мм P.A., які є бойовими припасами - пістолетними патронами калібру 9 мм P.A., які споряджені еластичними снарядами та призначені для стрільби з пістолетів калібру 9 мм P.A., придатні для стрільби, які зберігав за місцем свого проживання в господарському приміщенні на території домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , поки їх не було виявлено і вилучено працівниками поліції під час обшуку, проведеного 23 вересня 2021 року в період з 06:37 до 11:02.
Вінницький апеляційний суд 10 червня 2025 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої та захисника скасував вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_9 покарання та в частині вирішення питання про стягнення майнової і моральної шкоди і постановив свій вирок, за яким призначив ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна.
Постановив стягнути з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_10 3 208 981 грн відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати вироки судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Доводи захисника зводяться до тверджень про незаконність, необґрунтованість і невмотивованість судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_8 , та про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 і ч. 1 ст. 263 КК, належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами.
Захисник указує на суперечливість показань потерпілої, які стосуються впізнання ОСОБА_8 за голосом, та щодо зросту нападника.
Також, на її думку, опис потерпілою в суді пістолета (довгий, круглий ствол) не узгоджується з протоколами пред`явлення речей для впізнання за фотознімками, оскільки пред`явлена зброя такого ствола не має; акцентує на відсутності на пістолеті генетичних слідів потерпілої та ОСОБА_9 .
Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги показань свідка ОСОБА_11 , які доводять невинуватість ОСОБА_8 .
Стверджує, що віднайдену під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 зброю могла підкинути будь-яка особа, у тому числі працівники поліції.
Зазначає про незаконність експертизи від 16 серпня 2024 року № СЕ-19/102-24/12690-ФП, оскільки її призначено з метою здобуття нових доказів уже після направлення обвинувального акта до суду.
Вважає висновок експерта від 17 грудня 2021 року неналежним доказом через помилкове зазначення прізвища потерпілої.
Наголошує на відсутності в матеріалах справи доказів того, що інкриміноване засудженим кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК, вчинено засудженими у складі організованої групи.
Вказує на відсутність у матеріалах справи та в реєстрі матеріалів досудового розслідування, що додається до обвинувального акта, постанови прокурора про відібрання біологічних зразків в ОСОБА_8 . Скаржиться на те, що цю постанову, яку прокурор подав в апеляційному суді, не надано стороні захисту та обвинуваченому.
На переконання ОСОБА_6 , призначене ОСОБА_8 покарання є несправедливим і не відповідає його особі через суворість.
Вказує на відсутність у матеріалах справи документів на підтвердження розміру заподіяної потерпілій майнової шкоди та доказів спричинення моральної шкоди.
Стверджує, що в рішенні апеляційного суду не відображено позиції ОСОБА_9 і його захисника щодо апеляційних скарг, поданих потерпілою та прокурором.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, підтримала подану касаційну скаргу в повному обсязі. Засуджений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу захисника.
Захисник ОСОБА_5 заперечив стосовно задоволення касаційної скарги захисника та висловив аргументи про її безпідставність.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, з урахуванням наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, зазначених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Отже, Суд відхиляє доводи касаційної скарги, у яких захисник оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини та викладає власну версію подій, оскільки вони стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 указує на відсутність доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги і з урахуванням особливостей касаційного перегляду, про які зазначено вище, не погоджується з твердженнями захисника, зважаючи на таке. 
З матеріалів справи вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК. 
Так, постановляючи вирок, місцевий суд врахував факт невизнання ОСОБА_8 своєї винуватості. Останній пояснив, що в день вчинення розбійного нападу він разом із ОСОБА_12 їздили до родички останнього в Шаргородський район. Також повідомив, що він і ОСОБА_9 відбували покарання в одній колонії, проте не знайомі, а лише знали один одного на ім`я: ОСОБА_13 та ОСОБА_8 . Вказав, що до його подвір`я, де проводився обшук, був вільний доступ. Заперечив своє перебування в автомобілі, на якому ОСОБА_9 вчинював злочин.
Водночас суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_8 доведено сукупністю досліджених доказів, серед яких показання:
ОСОБА_9 (засудженого, з яким ОСОБА_8 вчинив розбійний напад), який визнав свою винуватість, проте заперечив участь ОСОБА_8 у злочині, стверджуючи, що його спільника звати ОСОБА_15 , прізвища його він не знає. Також зазначив, що ОСОБА_15 нижчий за нього зростом. Підтвердив, що відбував покарання з ОСОБА_8 в одній колонії. Розповів, що автомобілем, який він орендував на сайті «OLX» для вчинення запланованого злочину, керував сам, а його спільник перебував на пасажирському сидінні позаду;
ОСОБА_10 (потерпілої, на яку було вчинено розбійний напад). Вона розповіла про обставини нападу та акцентувала, що впізнала нападників по очах, руках і голосу. Зазначила, що нападників було двоє: один вищий на зріст, це ОСОБА_9 , а нижчий - ОСОБА_8 , трохи вищий за неї. Також запам`ятала зброю, яку наставив на неї ОСОБА_9 , однак зброя, яку їй показували, була без насадки;
ОСОБА_16 (свідка, у якого ОСОБА_9 орендував автомобіль) про те, що опублікував оголошення на сайті про здачу в оренду автомобіля «Deo Lanos» (державний номер НОМЕР_3 ) та підтвердив оренду цього автомобіля влітку 2021 року ОСОБА_9 ;
ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (понятих під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 ), які вказали, що обшук проводився з відеофіксацією. У ході слідчої дії за місцем проживання ОСОБА_8 , а саме в льосі, було виявлено 2 гранати, 2 пістолети і патрони. Також повідомили, що на подвір`ї ОСОБА_8 була велика агресивна собака, яка охороняла льох.
Зміст показань потерпілої та свідків детально відображений у вироку, суд визнав ці показання такими, що узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, серед яких: 
протокол огляду від 08 вересня 2021 року з фототаблицями, згідно з яким оглянуто приміщення магазину «Золото», розташованого в м. Бершаді Гайсинського району Вінницької області, та вилучено металеві кайданки, запаховий слід із поверхні кайданків і відеореєстратор «Hikvision»;
протокол огляду предмета від 24 листопада 2021 року з додатками, за даними якого за участю спеціаліста проведено огляд відеореєстратора «Hikvision» і виявлено відеозаписи розбійного нападу на магазин «Золото», які потім збережено на диску; 
протокол огляду предметів і документів від 16 вересня 2021 року, згідно з яким оглянуто носії інформації «MicroSD», на яких зафіксовано, як до АЗС під`їжджає автомобіль «Deo Lanos» (державний номер НОМЕР_3 ), за кермом якого перебував ОСОБА_9 ; 
протокол огляду предметів та документів від 17 вересня 2021 року, відповідно до якого оглянуто файли на носіях інформації «MicroSD», де зафіксовано переміщення ОСОБА_9 й ОСОБА_8 після вчинення розбійного нападу до автомобіля і його рух вулицями в м. Бершаді Вінницької області;
висновок експерта від 24 вересня 2021 року № СЕ-19/102-21/13470-ФП, згідно з яким встановлено, що на відеозаписах з камер відеоспостереження зафіксований один і той самий автомобіль «Deo Lanos» (державний номер НОМЕР_3 ), який ОСОБА_9 та ОСОБА_8 використовували під час розбійного нападу; 
протокол обшуку від 23 вересня 2021 року, у ході якого за місцем проживання ОСОБА_9 виявлено та вилучено пакет із золотими виробами;
акт інвентаризації викрадених ювелірних виробів від 09 вересня 2021 року в магазині «Золото», за відомостями якого комісія встановила, що нестача ювелірних виробів в магазині становить 659 одиниць вагою 2092,82 на суму 3 582 445 грн;
протокол огляду від 20 вересня 2021 року, відповідно до якого оглянуто золоті вироби, вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 ;
висновок експерта за результатами судової товарознавчої експертизи від 03 листопада 2021 року № 6833-6845/7194-7207/21-21, згідно з яким загальна ринкова вартість ювелірних виробів без вставок за умови, що стан новий, на момент вчинення злочину, а саме 08 вересня 2021 року, могла становити 3 794 229,98 грн;
протокол обшуку від 23 вересня 2021 року, відповідно до якого в автомобілі «Deo Lanos» (державний номер НОМЕР_3 ) виявлено і вилучено рукавиці та запахові сліди із задньої правої частини заднього сидіння автомобіля, ручки коробки передач, з керма автомобіля, переднього правого сидіння автомобіля, задньої лівої частини заднього сидіння автомобіля, переднього лівого сидіння автомобіля;
висновок експерта від 11 жовтня 2021 року № СУ-19/102-21/13015-БД, відповідно до якого вилучені в ході огляду місця події запахові сліди з поверхні кайданок придатні для ідентифікації особи; 
висновок експерта від 13 грудня 2021 року № СЕ-19/102-21/15636-БД, згідно з яким зразок запаху, відібраний, зокрема, в ОСОБА_8 , наявний на зразках запаху з вилучених під час огляду місця події кайданок і на зразку запаху, вилученого з автомобіля «Deo Lanos» (державний номер НОМЕР_3 ), а саме з поверхні задньої правої частини заднього сидіння автомобіля, з поверхонь переднього правого сидіння автомобіля, ручки коробки передач, керма автомобіля; 
протокол обшуку від 23 вересня 2021 року, згідно з яким у ході слідчої дії за місцем проживання ОСОБА_8 виявлено й вилучено, зокрема пістолети конструкції Макарова (ПМ) серія № НОМЕР_1 калібру 9 мм та моделі «ПСШ 790» № НОМЕР_2 , калібру 9 мм P.A., 2 гранати Ф-1, 8 патронів калібру 9*18 мм (ПМ) та 6 патронів калібру 9 мм P.A.;
висновок експерта від 10 листопада 2021 року № СЕ-19/102-21/13714-БД, відповідно до якого генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлені на пістолеті «Schmeisser», № НОМЕР_2 , збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_8 ;
висновок експерта від 16 серпня 2024 року № СЕ-19/102-24/12690-ФП, яким встановлено зріст ОСОБА_9 196,26 см ± 2 % й ОСОБА_8 159,55 см ± 2 %.
За результатом судового розгляду суд визнав наведені вище показання потерпілої, свідків, дані, що містяться в протоколах слідчих дій та додатках до них, належними, допустимими й достовірними доказами і дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які по суті є аналогічними викладеним у її касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку визнав висновки місцевого суду обґрунтованими і вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Водночас суд апеляційної інстанції проаналізував доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, дав на них відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, згідно з вимогами ст. 419 КПК зазначив в ухвалі достатні підстави, на яких визнав її необґрунтованою.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині доведеності винуватості ОСОБА_8 , а доводи захисника вважає неспроможними з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що суди надали оцінку висунутій ОСОБА_8 версії про його невинуватість. Засуджений зазначав, що в день події він разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_19 ремонтували автомобіль у м. Немирові, після чого на цьому автомобілі він і ОСОБА_12 поїхали до с. Володіївка провідати родичку останнього, що підтверджується показаннями зазначених свідків та свідка ОСОБА_20 .
Допитавши свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , суди дійшли висновку про суперечливість їхніх показань й оцінили їх критично. Так, суди встановили, що ОСОБА_12 перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_8 , у зв`язку із чим є зацікавленим у результатах розгляду справи. Крім того, його показання не узгоджуються з показаннями ОСОБА_19 щодо часу проведення ремонту автомобіля, оскільки останній повідомив, що ремонт здійснювався рік тому. Також свідок ОСОБА_20 вказала, що до с. Володіївка приїжджали ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , тоді як ОСОБА_9 з ОСОБА_8 до с. Володіївка не їздили, що засуджені не заперечували.
З урахуванням наведеного вище суди попередніх інстанцій визнали неспроможною версію засудженого та зазначили, що сторона захисту не надала доказів (відбитків пальців, запахових слідів, висновків експертів), які б, зокрема, підтверджували перебування ОСОБА_8 в автомобілі ОСОБА_12 .
Так, серед іншого, суди на обґрунтування своїх висновків про винуватість, зокрема ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, послалися на показання потерпілої ОСОБА_10 , надані в судовому засіданні. Суди визнали її показання логічними, чіткими та послідовними і такими, що узгоджуються з іншими наявними у справі доказами. Потерпіла зазначала, що нижчий на зріст нападник був ОСОБА_8 , вона впізнала його по очах, руках та голосу.
Захист стверджує, що потерпіла нібито впізнала засудженого по голосу, тоді як такого впізнання з ОСОБА_8 не проводилося, а тому її показання в цій частині є необґрунтованими. 
Верховний Суд відхиляє наведені твердження захисника. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, дійсно, така слідча дія, як пред`явлення особи для впізнання за голосом стосовно ОСОБА_8 не проводилася. 
Однак зазначена обставина сама собою не спростовує винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, оскільки суди не посилалися на будь-які протоколи слідчих дій, пов`язаних із впізнанням засудженого ОСОБА_8 , натомість послалися на показання потерпілої, які узгоджувалися з іншими дослідженими доказами і в сукупності засвідчували її твердження про те, що зображена на відеозаписі особа, на якому зафіксовано момент події злочину, нижча на зріст, це і є засуджений ОСОБА_8 
Верховний Суд, діючи в межах своїх повноважень щодо здійснення касаційної перевірки судових рішень, не вбачає підстав для висновку про допущення судами істотних порушень вимог КПК під час оцінки показань потерпілої. 
Та обставина, що, за її показаннями нижчий на зріст нападник був вищим за неї приблизно на 10 см, тоді як ОСОБА_8 є нижчим за потерпілу, на що звертає увагу захисник, не ставить під сумнів достовірність її показань і пояснюється суб`єктивним сприйняттям особою певних обставин й особливостями їх запам`ятовування, на чому правильно наголосили суди попередніх інстанцій. 
Водночас зріст нападників був встановлений висновком експерта від 24 серпня 2024 року № СЕ-19/102-24/12690-ФП на підставі дослідження відеозаписів з камер відеоспостережень, якими зафіксовано момент нападу, і дані висновку збігаються з показниками зросту, зокрема засудженого ОСОБА_8 . 
Захисник указує на незаконність цього висновку з тих підстав, що експертиза є новим доказом, який здобуто після направлення обвинувального акта до суду. 
Верховний Суд вважає ці доводити захисника безпідставними і зазначає про таке.
Експертиза була призначена під час судового розгляду за клопотанням сторони захисту, що наполягала на необхідності встановлення в експертний спосіб зросту особи, яка разом із ОСОБА_9 вчинила розбійний напад на магазин «Золото», з метою його зіставлення зі зростом ОСОБА_8 .
Суд ухвалою від 28 червня 2023 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_21 та призначив у кримінальному провадженні судову фототехнічну експертизу, за результатом якої було отримано висновок № СЕ-19/102-24/12690-ФП про орієнтовний зріст нападників: зріст ОСОБА_9 становить 196,26 см ± 2%, ОСОБА_8 - 159,55 см ± 2%. 
Верховний Суд зазначає, що сам собою факт призначення і проведення експертизи на стадії судового розгляду не свідчить про її незаконність. Висновок експерта отримано на підставі ухвали суду, у процесуальній формі та з дотриманням прав сторін.
Те, що експертиза ініційована стороною захисту, не впливає на її доказове значення та не обмежує суд у праві оцінити її результати нарівні з іншими доказами за правилами ст. 94 КПК.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що надалі стороні захисту було забезпечено право на допит експерта, який проводив експертизу, а також право висловити заперечення щодо висновку.
З огляду на це суд першої інстанції обґрунтовано врахував указаний доказ під час встановлення обставин, передбачених ст. 91 КПК, у сукупності з іншими дослідженими доказами, яким надав оцінку відповідно до положень ст. 94 цього Кодексу. 
Як уже зазначалося вище, суди визнали показання потерпілої ОСОБА_10 логічними, чіткими та послідовними, такими, що узгоджуються з іншими доказами у справі. У судовому засіданні потерпіла підтвердила, що розбійний напад учинив, ОСОБА_8 , якого вона ідентифікувала, зокрема по очах.
Крім того, висновок судів про винуватість ОСОБА_8 ґрунтується на сукупності доказів, у тому числі на висновку експерта, згідно з яким на кайданках, застосованих нападником до потерпілої та вилучених під час огляду місця події, виявлено запаховий слід ОСОБА_8 . 
З урахуванням наведеного не проведення такої слідчої дії, як впізнання за голосом не спростовує висновків судів про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_8 .
Відхиляє колегія суддів і твердження ОСОБА_6 про те, що під час судового розгляду потерпіла зазначила, що нижчий на зріст нападник вищий за неї на 10 см, тоді як зріст ОСОБА_8 є нижчим за її зріст, та є підтвердженням невинуватості останнього.
Також захисник наголошує на неналежності висновку експерта від 17 грудня 2021 року № СЕ-19/102-21/13287-БД, посилаючись на те, що експертиза проведена стосовно іншої особи - ОСОБА_10 .
Верховний Суд вважає ці доводи безпідставними. 
Як установили суди попередніх інстанцій, у зазначеному висновку експерта неправильно написано прізвище потерпілої ( ОСОБА_10 замість ОСОБА_10 ), що зумовлено опискою, яку допустив слідчий під час призначення експертизи. Водночас інші ідентифікаційні дані потерпілої - ім`я, по батькові, дата народження та місце проживання - у висновку вказано правильно й повністю збігаються з установленими судом анкетними даними потерпілої.
Ця неточність стосується лише орфографічного написання прізвища та не свідчить про проведення експертизи щодо іншої особи, а отже, не впливає на належність і допустимість експертного висновку та не спростовує висновків судів попередніх інстанцій.
Захисник звертає увагу на суперечності між показаннями потерпілої, наданими в судовому засіданні, та даними протоколу пред`явлення речей для впізнання. Зокрема, у суді ОСОБА_10 зазначила, що пістолет мав довгий круглий ствол, тоді як серед пістолетів, пред`явлених їй для впізнання, жоден такої ознаки не мав. Крім того, захисник вказує, що на пістолеті, знайденому під час обшуку, відсутні генетичні ознаки потерпілої, хоча за встановленими судами обставинами вона бралася за нього під час розбійного нападу.
Разом з тим Суд зазначає, що за встановлених судами обставин під час розбійного нападу нападники використовували не встановлений органом досудового розслідування пістолет. Водночас пістолети, віднайдені під час обшуку у засудженого та пред`явлені потерпілій для впізнання, є предметом інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, а не знаряддям вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
За таких обставин посилання сторони захисту на розбіжності в описі окремих ознак пістолета (зокрема, довжини та форми ствола), а також на відсутність на вилученому під час обшуку пістолеті генетичних ознак потерпілої, не мають принципового значення і не є визначальними для висновку про доведеність обвинувачення.
Крім того, під час пред`явлення речей для впізнання потерпіла зазначила, що пред`явлені їй пістолети схожі на той, з використанням якого вчинено розбійний напад. Відсутність біологічних слідів потерпілої на тій зброї, що було вилучено, само собою не виключає факту здійснення розбійного нападу на потерпілу з погрозою застосування зброї, а також незаконного поводження засудженим зі зброєю. 
Також захисник заперечує винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. На обґрунтування цієї позиції він стверджує, що пістолети та боєприпаси, вилучені за місцем проживання ОСОБА_8 , могли підкинути сторонні особи, у тому числі працівники правоохоронних органів.
Ці доводи захисника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Як зазначено в ч. 1 ст. 234 КПК, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого внаслідок його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в домоволодінні ОСОБА_8 за участю понятих та з відеофіксацією слідчої дії було проведено обшук, під час якого виявлено й вилучено, зокрема, два пістолети і боєприпаси. Усі речі, вилучені під час обшуку, відповідно до протоколу поміщені до паперових конвертів з відповідними номерами. Хід і результати цієї процесуальної дії зафіксовано у протоколі від 23 вересня 2021 року, який після ознайомлення з його змістом підписали всі особи, які брали участь у слідчій дії. Зауважень від зазначених осіб не надходило.
Сторона захисту, крім загального припущення про те, що вилучену зброю могли підкинути сторонні особи, не навела жодних об`єктивних даних, які б свідчили про фальсифікацію результатів обшуку чи порушення вимог КПК під час його проведення.
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили підстав сумніватися в допустимості та достовірності результатів цієї слідчої дії, таких підстав не вбачає і Верховний Суд, зважаючи на те, що протокол склала уповноважена особа з дотриманням вимог КПК за участю понятих.
Отже, з урахуванням сукупності наведених вище доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК.
Захисник стверджує про відсутність у матеріалах справи доказів вчинення засудженими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, організованою групою, оскільки відсутні обов`язкові ознаки такої групи.
Ці доводи захисника є неспроможними у зв`язку з таким.
З матеріалів справи вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 , зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, а саме у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням в інше приміщення та сховище, спрямованого на заволодіння майном в особливо великих розмірах. Це обвинувачення суди визнали доведеним.
Таку, передбачену ч. 4 ст. 187 КК, кваліфікуючу ознаку, як вчинення розбою організованою групою ОСОБА_8 не було інкриміновано, а тому спростування наявності ознак такої групи не входило до предмета доказування у цьому кримінальному провадженні. 
Отже, Верховний Суд відхиляє ці доводи захисту.
Крім того, захисник зазначає, що в матеріалах справи та реєстрі до обвинувального акта відсутня постанова про відібрання біологічних зразків в ОСОБА_8 . Вказує, що цю постанову прокурор надав лише під час апеляційного розгляду, стороні захисту та обвинуваченому її не надавали, що, на думку захисника, є порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Верховний Суд не може погодитися із цими твердженнями захисника. 
За матеріалами кримінального провадження, під час розгляду справи в місцевому суді сторона захисту не ставила під сумнів відібрання біологічних зразків в ОСОБА_8 . Вперше цей аргумент захист висловив в апеляційному суді, у зв`язку із чим прокурор надав зазначену постанову. Водночас сторона обвинувачення звернула увагу, що постанова міститься в матеріалах кримінального провадження (т. 4, а. п. 105) та реєстрі матеріалів досудового розслідування, доданих до обвинувального акта, і сторона захисту ознайомлена із цією постановою.
Апеляційний суд прийняв постанову та зауважив, що врахує її разом з доводами захисту, наведеними в апеляційній скарзі. 
Тому підстав вважати, що апеляційний суд допустив порушення вимог КПК, колегія суддів не вбачає.
Дійсно, у реєстрі матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. п. 21), який є додатком до обвинувального акта, зазначено постанову про відібрання біологічних зразків. Долучена прокурором копія постанови містить відмітку про отримання її ОСОБА_8 , що підтверджено підписом останнього і є доказом ознайомлення засудженого з постановою в день проведення процесуальної дії. Те, що на постанові відсутній підпис захисника, не є порушенням, оскільки положеннями КПК не передбачено обов`язку підписання захисником постанови.
Більш того, з технічного запису судового засідання від 24 квітня 2025 року вбачається, що сторона захисту мала можливість ознайомитися з наданою прокурором постановою. 
На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту. 
Також колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника про невідображення апеляційним судом позиції ОСОБА_9 та його захисника. 
З матеріалів справи вбачається, що, крім апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , апеляційні скарги подали також прокурор і потерпіла. У судовому засіданні апеляційного суду, який відбувся 24 квітня 2025 року, учасники висловили свої позиції щодо поданих апеляційних скарг. Із мотивувальної частини рішення апеляційного суду слідує, що суд апеляційної інстанції виклав, зокрема, позицію обвинуваченого ОСОБА_9 , так і його захисника ОСОБА_7 щодо цих скарг.
Під час перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі щодо незгоди з призначеним покаранням, колегія суддів бере до уваги таке.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Питання, пов`язані з призначенням покарання, визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як убачається зі змісту вироку, суд призначив ОСОБА_8 покарання з урахуванням ступеня тяжкості вчинених ним злочинів (тяжкого й особливо тяжкого), даних про особу засудженого, а саме того, що він є раніше судимим, характеризується задовільно, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, та відсутності обставин, що пом`якшують і обтяжують його покарання. 
З урахуванням наведеного, а також обставин вчиненого кримінального правопорушення, розміру заподіяної шкоди і позиції потерпілої щодо призначення засудженому суворого покарання, місцевий суд призначив ОСОБА_8 покарання, передбачене санкціями статей, за якими його засуджено, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК і додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Верховний Суд вважає визначене місцевим судом засудженому й залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Ті обставини, на яких акцентує захисник у касаційній скарзі, зокрема вік засудженого, стан його здоров`я, не є достатніми підставами для пом`якшення засудженому покарання. 
Тому Верховний Суд відхиляє ці доводи. 
Також захисник стверджує, що матеріали справи не містять документальних доказів заподіяння ОСОБА_10 майнової шкоди та що розмір моральної шкоди не підтверджений медичними документами чи експертними висновками.
Верховний Суд не погоджується із цими твердженнями з огляду на таке. 
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень ч. 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпіла ОСОБА_10 заявила цивільний позов про стягнення з ОСОБА_9 і ОСОБА_8 на її користь 3 208 981 грн відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн - моральної шкоди.
На підтвердження понесених матеріальних збитків потерпіла, яка здійснює підприємницьку діяльність, надала суду акт інвентаризації викрадених ювелірних виробів від 09 вересня 2021 року, яким встановлено нестачу ювелірних виробів станом на 08 вересня 2021 року в кількості 659 одиниць загальною вагою 2 092,82 г на суму 3 582 445 грн.
Також у матеріалах справи наявний висновок експерта за результатами судової товарознавчої експертизи від 03 листопада 2021 року № № 6833-6845/7194-7207/21-21, відповідно до якого на вирішення експертам була надана, зокрема, копія зазначеного акта інвентаризації і встановлено, що загальна ринкова вартість ювелірних виробів без вставок, за умови, що стан новий, станом на момент вчинення злочину, а саме на 08 вересня 2021 року, могла становити 3 794 229,98 грн.
Зазначений акт інвентаризації, враховуючи, що потерпіла є фізичною особою - підприємцем, а також характер її господарської діяльності, суди обґрунтовано визнали належним і допустимим доказом розміру заподіяної їй майнової шкоди.
Оскільки в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 було виявлено та вилучено лом золота (золоті вироби) загальною вагою 414,96 г на суму 373 464 грн, які надалі було оглянуто та повернуто потерпілій, суди постановили стягнути відшкодування майнової шкоди на її користь - 3 208 981 грн, що відповідало вимогам потерпілої.
З аналізу норм ст. 23 ЦК випливає, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Суди, визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної потерпілій, встановили, що протиправні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_8 спричинили значну шкоду моральному здоров`ю ОСОБА_10 . Протягом усього періоду вона намагалася відновити порушені права, зазнавала негативних емоцій, стресу та психічних переживань.
Водночас діями нападників потерпілій завдано і тілесних ушкоджень, які, хоча й є легкими, але спричинили моральні страждання ОСОБА_10 .
З урахуванням наведеного вище відсутність експертного висновку не впливає на оцінку моральної шкоди, а тому доводи захисника є необґрунтованими.
На цих підставах Суд відхиляє наведені доводи захисту. 
Вироки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правилами статей 370, 420 КПК, містять достатні мотиви, з яких суди виходили під час постановлення рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_8 судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисникаОСОБА_6 залишити без задоволення, а вироки Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року та Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3