УХВАЛА

06 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 755/5387/24
провадження № 61-14439сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року в складі судді Гаврилової О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В. у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру, заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна,

ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст заяви
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру, заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Ж. Д.
Заяву мотивовано тим, що відповідно до договору купівлі - продажу від 28 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 4787, заявниці на праві приватної власності належить однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 (далі - квартира).
Згідно з реєстраційним написом право приватної власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у Донецькому бюро технічної інвентаризації і записане в реєстрову книгу 1/25 д к (3) за реєстровим № 283 від 02 серпня 2001 року.
Відповідно до технічного паспорта від 01 серпня 2001 року, перереєстрованого на ОСОБА_1 , квартира має загальну площу 32,1 кв. м, житлову площу 16,2 кв. м, реєстровий № 1/25 д к -283 (3).
Згідно з рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошиної Ж. Д. від 22 лютого 2024 року № 71730058 заявниці було відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо внесення інформації про квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У відповіді, отриманій державним реєстратором від Донецької обласної військово - цивільної адміністрації Донецької обласної адміністрації, повідомлено, що за резолюцією керівництва обласної державної адміністрації Департамент економіки обласної державної адміністрації розглянув лист від 08 лютого 2024 року № 59342692 про надання інформації щодо зареєстрованого права власності на квартиру, яке належить ОСОБА_1 , та заначено, що запитуваною інформацією обласна державна адміністрація не володіє. Одночасно проінформовано, що населені пункти Донецького району включені до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноважень. Вся територія Донецького району Донецької області, зокрема Донецька міська територіальна громада, знаходиться в тимчасовій окупації російською федерацією (далі - рф) з 07 квітня 2014 року.
Оскільки квартира розташована на території Донецької міської територіальної громади, то отримати відомості щодо права власності заявниці на квартиру з паперових архівів Донецького бюро технічної інвентаризації, які підтверджують державну реєстрацію прав і були зареєстровані на паперових носіях до 2013 року, неможливо, оскільки паперові архіви бюро технічної інвентаризації знаходяться на тимчасово окупованій території.
Встановлення факту про визнання права власності на квартиру буде породжувати для заявниці юридичні наслідки: реєстрацію квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно; забезпечення і відновлення порушених матеріальних прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилось на тимчасово окупованій території; підтвердження права на судовий захист щодо матеріальної шкоди, яку рф завдала заявниці в результаті вимушеного переселення.
ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт, підтвердити і визнати наявність її права власності, набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири, яка розташована на тимчасово окупованій території Донецької міської територіальної громади.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 29 березня 2024 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту про визнання права власності на квартиру, заінтересовані особи: державний реєстратор Волошина Ж. Д., Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 12 червня 2024 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року скасував, справу направив на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 19 липня 2024 року відкрив провадження у справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.
Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 28 серпня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.
Суд першої інстанції керувався тим, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
У цій справі ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт, а саме підтвердити і визнати наявність її права власності, набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири із метою її реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначене матиме наслідком відновлення порушених прав заявниці щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилось на тимчасовоокупованій території, а також підтвердження права на судовий захист щодо матеріальної шкоди, яку їй завдано.
Оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 28 липня 2001 року, правовідносини були врегульовані ЦК Української РСР 1963 року та Законом України «Про власність».
Суд першої інстанції вказав, що метою звернення ОСОБА_1 із заявою до суду є необхідність реєстрації права власності в порядку, передбаченому з 01 січня 2013 року, на квартиру, яку набуто у власність 28 липня 2001 року. 
Право власності ОСОБА_1 на квартиру підтверджується наявним у заявниці оригіналом нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28 липня 2001 року, який містить реєстраційний напис Донецького бюро технічної інвентаризації, згідно з яким квартира зареєстрована на праві приватної власності за заявницею і записана в реєстрову книгу за № 1/25 дк - (3).
Оскільки метою звернення до суду із заявою в ній викладена необхідність реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, то заінтересованою особою є сторона правочину - продавець ОСОБА_2 , яка не залучена заявницею до участі у справі за її заявою, а не державний реєстратор, дії якого в цьому провадженні не оскаржуються.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обраний заявником спосіб захисту порушеного права та суб`єктний склад учасників справи, місцевий суд виснував про відсутність підстав для задоволення заяви.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, керувався тим, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
До 2013 року реєстрацію права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, здійснювало бюро технічної інвентаризації та видавало про це документи (витяги) або проставляло відповідні штампи (відміткм) на самому документі.
За обставин наявності у ОСОБА_1 оригіналу правовстановлюючого документа, який підтверджує її право власності на квартиру, відсутні правові підстави для встановлення факту підтвердження і визнання наявності у неї права власності на квартиру в судовому порядку. Також, звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 не наводила обставин того, що її право власності на квартиру оспорюється або не визнається будь-якою особою.
Крім того, апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що рішення державного реєстратора від 22 лютого 2024 року № 71730058 про відмову ОСОБА_1 в реєстрації квартири не може бути підставою для задоволення заяви та встановлення факту. Рішення державного реєстратора може бути оскаржено, про що зазначено у самому рішенні.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що квартиру набуто у власність законно, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, адже у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що право власності ОСОБА_1 на квартиру підтверджується оригіналом договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено нотаріально.
Аргументи апеляційної скарги про невиконання судом обов`язку щодо ефективного правового захисту порушеного права власності суд вважав неспроможними. Більше того, у порядку окремого провадження встановлюються певні факти, а не відбувається захист порушених прав, як помилково вважала заявниця.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її заяви.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що:
заявниця не має можливості захистити свої порушені права у інший спосіб, ніж у спосіб звернення до суду із заявою про встановлення факту. Так, заявниця не може зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» інакше, ніж як на підставі рішення суду. Паперові архіви Донецького бюро технічної інвентаризації втрачені для України і знаходяться на тимчасовоокупованій території вже одинадцятий рік;
на законодавчому рівні не врегульовано питання встановлення факту, що має юридичне значення, визнання належності на праві власності житла, яке розташованена тимчасово окупованій території України. Крім того, немає сталості та єдності судової практики стосовно спірного питання. При цьому забезпечення єдності судової практики - це реалізація принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення;
встановлення юридичного факту, про який просить заявниця, буде породжувати для неї юридичні наслідки: реєстрацію квартири у Державному реєстрі прав на нерухоме майно; забезпечення і відновлення її порушених прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилося на тимчасовоокупованій території України; підтвердження її права на судовий захист щодо шкоди, завданої їй рф у результаті вимушеного переселення;
суди порушили норми матеріального і процесуального права, зокрема частини другої статті 315 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини четвертої статті 10 ЦПК України, частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;
апеляційний суд керувався тим, що встановлення факту, який має юридичне значення, здійснюється у випадку коли підтвердити такий факт письмовими документами неможливо. Проте суд не з`ясував та проігнорував факт того, що паперові носії інформації з архіву Донецького бюро технічної інвентаризації, які містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року, знаходяться на тимчасовоокупованій території, тобто фактично втрачені для України з 07 квітня 2014 року;
висновки апеляційного суду про те, що за обставин наявності у ОСОБА_1 оригіналу правовстановлюючого документа, який підтверджує її право власності на квартиру, відсутні правові підстави для встановлення факту підтвердження і визнання наявності у неї права власності на квартиру в судовому порядку, а заявник не наводила обставин того, що її право власності на цю квартиру оспорюється або не визнається будь-якою особою, є помилковими. Такі висновки суду стосуються виключно позовного провадження, в якому заявляються вимоги щодо спору про право. Проте у цій справі подано заяву, яка розглядається згідно з статтею 315 ЦПК України в порядку окремого, безспірного провадження;
суди помилково не розрізняють факт породження, тобто встановлення на законних підставах права власності, і факт підтвердження, тобто визнання, наявного у заявниці права власності, набутого раніше на законних підставах, згідно з договором купівлі - продажу квартири;
суди ухилилися від виконання покладеного на них обов`язку щодо захисту прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за їх захистом. На цей час заявниця не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності.
Позиції інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 08 листопада 2024 року відкрив касаційне провадження, витребував справу із суду першої інстанції. 
У грудні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 05 серпня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
Верховний Суд ухвалою від 18 лютого 2026 року передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Мотиви, якими керується Верховний Суд
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 757/18879/20-ц (провадження № 61-1842св24), в ухвалі Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2026 року у справі № 336/10861/25 (провадження № 61-829ск26), стосовно права особи, яка є власником нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, що розташоване на тимчасово окупованій рф території України, але таке право не визнається іншою особою (зокрема, державою), на захист такого порушеного права в порядку позовного провадження на підставі статті 392 ЦК України.
Необхідність відступлення від висновків щодо застосування статті 392 ЦК України у наведених постановах суду касаційної інстанції викликана таким.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.
Перелік юридичних фактів, що можуть бути встановлені в судовому порядку, наведений у частині першій статті 315 ЦПК України.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Таким чином, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тлумачення статті 392 ЦК України свідчить, що пред`явлення власником майна позову про визнання його права власності може мати місце лише у двох випадках: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року в справі № 490/5986/17-ц (провадження №14-331цс18) сформулювала правовий висновок про те, що під час визначення юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора щодо розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.
У справі, що переглядається, перед касаційним судом постало питання чи можливе застосування позову про визнання права власності, у разі якщо власник має документи, які підтверджують його право власності, проте державний реєстратор відмовив у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, набутого раніше на законних підставах до 2013 року, яке розташованена тимчасово окупованій рф території.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 201/9106/24 (провадження № 61-14272св24) та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2026 року в справі № 336/10861/25 (провадження № 61-829ск26) суди дійшли висновку про те, що особа за подібних обставин має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження на підставі статті 392 ЦК України.
Водночас, обміркувавши викладене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за доцільне відступити від вказаних висновків, і зробити висновок, що:
парламент передбачає, що участь в цивільних відносинах беруть саме особи (фізичні та юридичні). Вказана конструкція є матеріальною (цивільною), передбачена ЦК України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України;
невизнання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, а не державного реєстратора, яка за змістом становить заперечення існування суб`єктивного цивільного права іншої особи. Особа, яка не визнає чуже право, в жодній із форм не претендує на нього. Таке невизнання є пасивним запереченням наявності в особи права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду останньому, але створює невизначеність у правовому статусі носія права;
оспорювання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, а не державного реєстратора, яка полягає у запереченні належності обсягу чи змісту відповідного суб`єктивного цивільного права;
тому у разі відмови державного реєстратора у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно на тимчасово окупованій рф території, набуте до 2013 року на законних підставах, не можна застосувати позов про визнання права власності. Наявність з державним реєстратором такого спору (за відсутності державної реєстрації речових прав третіх осіб) означає, що його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
З урахуванням наведеного справа підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане справа розглядатиметься Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Прийняти до розгляду справу № 755/5387/24 за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру, заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна.
Призначити справу № 755/5387/24 до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає. 

Судді І. М. Фаловська
А. І. Грушицький
А. Ю. Зайцев
В. І. Крат
Д. Д. Луспеник
Є. В. Синельников
М. Є. Червинська