Справа № 367/1736/23
Провадження №2/367/685/2026

РІШЕННЯ
Іменем України
27 березня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого - судді Кравчук Ю.В.,
за участю:
секретаря судових засідань – Опанасенко А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначено, що 05 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність гроші у сумі 1618 566 (один мільйон шістсот вісімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень 00 копійок, що на день укладання цього договору становить 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 05 квітня 2022 року. 
Позика є процентною, яка становить 7,5 % річних та нараховується на залишок коштів. Позичальник зобов`язується щомісячно повертати позичену суму грошей позикодавцю на протязі 60 (шістдесят) місяців рівними частками, розмір, якої становить грошову суму, еквівалентну 1 000 (одна тисяча) доларів США.
Про кожен факт повернення позики позикодавець надає позичальнику власноручно написану розписку про отримання грошей. Виконання зобов`язання щодо отримання грошей має бути здійснено готівкою у межах міста Києва за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем. У разі прострочення позичальником більш аніж на 3 (три) місяці будь-якої із суми повернення за графіком позикодавець зобов`язаний за свій рахунок передати позичальнику у іпотеку нерухоме майно, яким володіє або буде володіти позичальник. У разі несвоєчасного повернення грошей за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 0,5 % від позиченої суми. Позичальник має право повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позичену суму грошей до закінчення вказаного терміну. 
Позивач зазначає, що з моменту отримання грошових коштів відповідач частково повернув борг на загальну суму 162 494 (сто шістдесят дві тисячі чотириста дев`яносто чотири) грн. 00 коп., що становить 6 200 (шість тисяч двісті) доларів США.
Вказує, що незважаючи на неодноразові обіцянки погасити заборгованість відповідач до цього часу повністю не розрахувався за договором позики.
Позивачу достеменно відомо, що ОСОБА_5 значиться як померлий з 30.09.2021 р., у зв`язку з чим позивач пред`являє позовні вимоги до його спадкоємців, а саме: до дружини ОСОБА_3 та батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на свою користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 53 800,00 дол. США що згідно курсу НБУ станом на 09.01.2023 р. становить 1967 358 (один мільйон дев`ятсот шістдесят сім тисяч триста п`ятдесят вісім) грн.,00 коп., 7,5 % річних у розмірі 612 666 (шістсот дванадцять тисяч шістсот шістдесят шість) грн., 64 коп., договірної пені у розмірі 3 589 643 (три мільйони п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сорок три) грн.,00 коп. Крім того, просила стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.
Відповідно до Розпорядження Ірпінського міського суду Київської області № 16 від 06 квітня 2023 р., у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_6 у відставку, зазначене вище цивільне провадження шляхом повторного автоматичного розподілу було передано у провадження судді Кравчук Ю.В.
17 квітня 2023 року ухвалою суду було залишено позовну заяву без руху.
Позивачем ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 29 травня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.
02 жовтня 2023 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона підтверджує факт укладення між її померлим чоловіком, ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 договору позики на загальну суму 1 618 566 (один мільйон шістсот вісімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень, що в еквіваленті на дату укладення договору становило 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США.
Разом з тим, відповідач зазначає, що ОСОБА_5 здійснив погашення більшої частини суми заборгованості за вказаним договором, на підтвердження чого були складені відповідні розписки, які зберігалися за місцем їхнього спільного проживання у м. Ірпінь Київської області. 
Зазначає, що у зв`язку з початком повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України вона була вимушена залишити місто, що суттєво обмежило її можливість відшукати зазначені документи. Частину розписок, яку їй вдалося виявити, відповідач надає суду в якості доказів.
Також відповідач просить суд відмовити у застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором позики, як таких, що є явно неспівмірними та становлять надмірний тягар, що суперечить принципам розумності та справедливості.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 листопада 2023 року витребувано належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
02.02.2024 на виконання ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 28.11.2023 від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Копилової В.О. надійшла копія спадкової справи № 20/2021.
16 травня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було прийнято заяву позивача ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основної заборгованості за договором позики в розмірі 52 300 доларів США що згідно курсу НБУ станом на 08.03.2023 становить 1 912 088 грн., 7,5% річних у розмірі 612 666,64 грн., договірної пені у розмірі 3 489 560 грн., з урахуванням їх частки у спадщині.
16 січня 2025 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до розгляду по суті.
27 березня 2026 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в частині позовних вимог до ОСОБА_3 у зв`язку із відмовою позивача від позову в цій частині.
Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку.
Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що 05.04.2017 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до якого (п. 1) Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність гроші у сумі 1 618 566 (один мільйон шістсот вісімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень 00 копійок, що на день укладання договору становить 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, які Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю не пізніше 05 квітня 2022 року.
Відповідно до п. 2 Договору позики від 05.04.2017 року Позика є процентною, яка становить 7,5% річних та нараховується на залишок коштів. 
Відповідно до п. 3 Позичальник зобов`язується щомісячно повертати позичену суму грошей Позикодавцю на протязі 60 (шістдесяти) місяців рівними частками, розмір якої становить грошову суму, еквівалентну 1 000 (одна тисяча) доларів США. 
У разі несвоєчасного повернення грошей пунктом 6 Договору позики від 05.04.2017 р. передбачено неустойку за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від позиченої суми.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.
Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Слід зазначити, що у даному випадку власноручне підписання ОСОБА_5 договору позики від 05.04.2017 року підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_1 обумовленої у договорі позики грошової суми.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З доданих до матеріалів справи розписок, підписаних власноручно ОСОБА_1 , вбачається, що позивачем здійснювалося часткове погашення заборгованості за договором позики від 05 квітня 2017 року.
Факт часткового погашення заборгованості на загальну суму 6 200 доларів США, що в еквіваленті складає 162 494 гривень, підтверджується копіями розписок, а саме: від 16 серпня 2017 року на суму 600 доларів США; від 22 листопада 2017 року на суму 1 000 доларів США; від 16 березня 2018 року на суму 500 доларів США; від 17 травня 2018 року на суму 500 доларів США; від 16 серпня 2018 року на суму 700 доларів США; від 19 листопада 2018 року на суму 450 доларів США; від 18 лютого 2019 року на суму 600 доларів США; від 17 липня 2019 року на суму 1 000 доларів США; від 19 листопада 2019 року на суму 850 доларів США.
Таким чином, як зазначила у первісному позові позивач, станом на дату подачі позову, основна сума заборгованості за договором позики становила 1 967 358 (один мільйон дев`ятсот шістдесят сім тисяч триста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп., 7,5 % річних у розмірі 612 666 (шістсот дванадцять тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 64 коп., договірної пені у розмірі 3 589 643 (три мільйони п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сорок три) грн. 00 коп.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 20.09.2021, актовий запис № 20231.
18 жовтня 2021 року до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Копилової В.О. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 звернулася дружина померлого ОСОБА_3 .
Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 зареєстрована у Спадковому реєстрі 18.10.2021 за № 68478589, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66868469, номер справи у нотаріуса 20/2021.
17 січня 2022 року із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_2 , що підтверджується заявою № 23АВ1797060 від 17.01.2022 року.
ОСОБА_7 від своєї частки у спадщині відмовилася на користь ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою від 21 січня 2022 року.
Тому, спадщину прийняли тільки батько та дружина покійного ОСОБА_5 , які подали заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Як свідчать матеріали справи, до початку розгляду справи по суті 15 травня 2024 року через канцелярію суду позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій вона вказала, що під час подачі позовної заяви вона помилково не врахувала частину доказів, наданих відповідачами, що мають суттєве значення для розгляду справи, а саме:
- відповідно до розписки від 10 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 13 985 (тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок, що становить 500,00 доларів США, в якості розрахунків за договором позики від 05 квітня 2017 року;
- відповідно до розписки від 12 травня 2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 13 835 (тринадцять тисяч вісімсот тридцять п`ять) гривень 00 копійок, що становить 500,00 доларів США, в якості розрахунків за договором позики від 05 квітня 2017 року;
- відповідно до розписки від 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 13 380 (тринадцять тисяч триста вісімдесят) гривень 00 копійок, що становить 500,00 доларів США, в якості розрахунків за договором позики від 05 квітня 2017 року.
З огляду на вказане, просила прийняти заяву про зменшення позовних вимог до розгляду та долучити її до справи; стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 основної заборгованості за договором позики в розмірі 52 300,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 08.03.2023 р. становить 1 912 088 (один мільйон дев`ятсот дванадцять тисяч вісімдесят вісім) грн. 00 коп., 7,5% річних у розмірі 612 666 (шістсот дванадцять тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 64 коп., договірної пені у розмірі 3 489 560 (три мільйони чотириста вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. з урахуванням їх частки у спадщині.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2024 року прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог у межах розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. В подальшому вирішено розглядати справу з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.
В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 в добровільному порядку погасила свою частину заборгованості за договором позики від 05 квітня 2017 року в розмірі:
- 637 362 (шістсот тридцять сім тисяч триста шістдесят дві) гривні 00 копійок, що становить 1/3 від суми основної заборгованості за договором позики від 05 квітня 2017 року (1 912 088,00 грн. / 3 = 637 362 грн. 67 коп.);
- 204 222 (двісті чотири тисячі двісті двадцять дві) грн. 00 коп., що становить 1/3 від суми заборгованості нарахованих відсотків за договором позики від 05 квітня 2017 року у розмірі 7,5% річних (612 666 грн. 64 коп. / 3 = 204 222 грн. 00 коп.).
Від майнових вимог до ОСОБА_3 щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1 163 186 (один мільйон сто шістдесят три тисячі сто вісімдесят шість) грн. 67 коп., що становить 1/3 від суми заборгованості договірної пені за договором позики від 05 квітня 2017 року (3 489 560,00 грн. / 3 = 1 163 186, 67 грн.), позивачка відмовилась. 
Вказане підтверджується копією розписки від 11 вересня 2025 року.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 27 березня 2026 року закрито провадження у справі № 367/1736/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в частині позовних вимог до ОСОБА_3 ; стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4 473 (чотири тисячі чотириста сімдесят три) гривні 33 копійки. 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1218 ЦК України- до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
З урахуванням предмету спору у даній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, і звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує вимоги кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі №615/473/20, від 22 червня 2022 року у справі №592/8474/20, від 05 жовтня 2022 року у справі №521/10631/20, від 01 лютого 2023 року в справі №210/1489/14-ц.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
З матеріалів спадкової справи №20/2021, заведеної після смерті ОСОБА_5 слідує, що свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
Проте, суд відзначає, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст.1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, провадження № 61-27515св18, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, провадження № 61-37696св18.
Відповідно до статті 1282ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання у спадщину жодного майна у особи відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора спадкодавця.
Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.
Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали (див. постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 552/4892/19, від 09 листопада 2022 року в справі № 295/15702/20, від 27 лютого 2023 року в справі № 572/1497/22).
Згідно із положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1ст. 89 ЦПК України).
Судом із копії спадкової справи встановлено, що станом на 27.01.2022 залишок коштів на рахунках померлого ОСОБА_5 становив 6 гривень та 19 гривень 33 копійки відповідно. Відомості щодо наявності у власності спадкодавця іншого, в тому числі, нерухомого майна, в матеріалах спадкової справи відсутні. 
Таким чином, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна, суд не знаходить підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду до Київського апеляційного суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя      Ю.В. Кравчук