Справа № 278/5085/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2026 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Буткевича М.І., за участі секретаря судового засідання Беляєвої А.М., представника позивача Гаполяк О.В., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом, поданим представником позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Командор фінанс груп» - Ковалем Назарієм Григоровичем до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Лілією Олександрівною 24 листопада 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 1378.
В обґрунтування своїх вимог представник позивачів зазначає наступне.
Між АКБ «ТАС-Комерцбанк», який згодом змінив Свою назву на ВАТ «Сведбанк» потім на ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2707/08/06/88-339 від 17.08.2006 року, згідно якого позичальник отримав грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі - 90 000 доларів США. 
В подальшому, у 2011 році, ПАТ «Сведбанк» звернулося до Житомирського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. 
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 01.03.2016 року вказану справу направлено за підсудністю до Святошинського районного Києва. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» залучено до участі в цій справі як правонаступника позивача «Сведбанк». 
За наслідками розгляду вказаної справи, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредині ініціативи» до ОСОБА_4 задоволено, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 2706/08/06/88-339, яка станом на 18.10.2011 року складає 84 857,36 доларів США та 75429,38 грн, а також судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. 
Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року рішення Святошинського районного суду м. Києва, від 13 лютого 2017 року - залишено без змін. 
На виконання вищезазначеного рішення Святошинського районного суду м. Києва видано виконавчі листи від 30.07.2021 року.
В подальшому, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва - Хоменка Вадима Валерійовича, із заявою про примусове виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року, на підставі якого видано виконавчий лист від 30.07.2021 року.
На підставі вищезгаданої заяви та доданих до неї документів, приватним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 67188256. 
Постановою від 30.06.2025 року зазначене провадження було передано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва - Павлюку Назару Васильовичу, який постановою від 17.07.2025 року прийняв це виконавче провадження.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредині ініціативи» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМАНДОр ФІНАНС ГРУП (Фактор) укладено Договір факторингу від 28.01.2025року за кредитним договором № 2706/08/06/88-339 від 17.08.2006року, що укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та громадянином України ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), надалі іменуються «Основний договір», за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло всіх прав кредитора, на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ ФК «Вектор Плюс», а також відповідно до Договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».
Таким чином, ТОВ «КОМАНДОР ФІНАНС ГРУП» набуло права вимоги до Позичальника по Кредитному договору № 2706/08/06/88-339 від 17.08.2006року, на підставі Договору факторингу від 28.01.2025року. 
Разом з цим, між ТОВ «КОМАНДОР ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір від 28 січня 2025 року, посвідчений Тишківською Р.І. – приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 139, відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, що укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та громадянином України ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), який посвідчений 17.08.2006року Морозовою С.В. – приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № з-839. 
З метою встановлення майна боржника, яке могло бути відчужене під час існування заборгованості за вищезгаданим кредитним договором, представником позивача сформовано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта у ретроспективі (№ інформаційної довідки 444576371 від 22.09.25 року), з якої стало відомо, що 13 жовтня 2020 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку, з кадастровим номером 1822081300:02:000:1125, (РНОНМ 2195564418220), площею 1 га., на підставі наказу, серія та номер: 6-5109/14-18-CГ, виданого 27.12.2018року Головним управління Держгеокадастру у Житомирській області.
24 листопада 2020 року, між ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_3 (донька) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Лілією Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1378. 
У рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року, у справі № 759/9034/16-ц було встановлено факт наявності заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 2707/08/06/88-339 від 17.08.2006 року у розмірі - 84 857,36 доларів США та 75 429,38 грн. 
Таким чином, ОСОБА_4 отримавши кредит, в розмірі 90 000 доларів США у 2006 році фактично не здійснював повернення наданих йому коштів, відповідно, станом на 24 листопада 2020 року (коли вчинявся спірний правочини) була наявна значна заборгованість та розглядалась справа про її стягнення (позов подано у 2011 році), яку ОСОБА_4 - не мав наміру погашати. 
Сукупність вищенаведених фактичних обставин справи очевидно свідчить про те, що укладення вказаного договору дарування земельної ділянки відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.
Ухвалою суду від 08.10.2025 року накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 1822081300:02:000:1125 за заявою представника позивача про забезпечення позову (а.с. 41, 42). 15.10.2025 року у даній цивільній справі відкрито провадження, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив (а.с. 49).

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що наприкінці вересня 2025 року з метою встановлення майна боржника, на яке можливо звернути стягнення на підставі виконавчого провадження, було отримано інформацію з державного реєстру права власності, що 13.10.2020 року ОСОБА_4 подарував належну йому земельну ділянку своїй дочці. Позивач вважає, що даний договір укладений з метою уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором та судовим рішенням та має ознаки фраудаторності. Просив задовільнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати недійсним договір дарування.
Представник відповідача заперечила проти позовних вимог, подавши до суду відзив. Також наголосила, що земельну ділянку відповідач отримав вже після того, як справа пройшла всі інстанції. На думку представника, позивачем не доведено того факту, що оскаржуваний договір має ознаки фраудаторності. Звернула увагу суду, що у відповідача є у власності квартира, на яку ухвалою Святошинського суду міста Києва звернуто стягнення. Адже дана квартира була в іпотеці, і нею було забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором. Окрім того, представник відповідачів додала, що позивачем пропущені строки позовної давності, адже справа була остаточно розглянута ще у 2019 році, а в 2021 році – відкрито виконавче провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 17.08.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_2 укладено договір кредитної лінії № 2706/08/06/88-339, відповідно до якого останньому надано 90 000,00 доларів США на строк до 17.08.2012 року (а.с. 7-9).
З метою забезпечення виконання зобов`язань по поверненню кредитних коштів за вказаним кредитним договором також було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира під АДРЕСА_1 , та на момент укладання договору оцінювалася у 150 000,00 доларів США (а.с. 9 заворот-11).
28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено Договір факторингу № 15, та 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений Договір факторингу, за якими ПАТ «Сведбанк» передав спочатку ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», який в свою чергу передав ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними зобов`язаннями своїх боржників. А 28.01.2025 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «КОМАНДОР ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу, за яким останньому було передано право вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників (а.с. 16-18). Відтак, за Договором відступлення прав за Іпотечним договором, посвідченим 17.08.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., права іпотекодержателя за цим договором переходять до ТОВ «КОМАНДОР ФІНАНС ГРУП» одночасно з переходом прав за кредитним договором (а.с. 19).
Як вбачається з інформації, наданої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822081300:02:000:1125 площею 1 га 24.11.2020 року було припинено за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Лілією Олександрівною (а.с. 20).
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
У своїй позовній заяві кредитор вказує, що ОСОБА_4 , отримавши кредит в розмірі 90 000,00 доларів США у 2006 році, фактично не здійснював повернення наданих йому коштів, відповідно, станом на 24 листопада 2020 року (коли вчинявся спірний правочин) була наявна значна заборгованість та розглядалась справа про її стягнення (позов подано у 2011 році), яку ОСОБА_4 не мав наміру погашати. На думку позивача, сукупність вищенаведених фактичних обставин справи свідчить про те, що укладення вказаного договору дарування земельної ділянки відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням. Однак, з такими аргументами позивача не можна погодитися з огляду на наступне.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. 
Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. 
Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17). 
Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. 
У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Суд погоджується із думкою представника відповідача стосовно того, що на підставі оскаржуваного договору право власності на належну ОСОБА_2 земельну ділянку було зареєстровано за новим власником - ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, при цьому не було порушено жодної норми чинного законодавства, сам правочин вчинено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом, що повністю відповідає формі договору, встановленій законом. При цьому, на момент укладення оспорюваного договору були відсутні будь-які арешти на зазначене нерухоме майно або встановлені заборони на його відчуження. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, відповідно до якого фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. 
На противагу цьому, позивачем не доведено на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки є фіктивним та укладеним без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України).
Всупереч норм процесуального законодавства, позивачем не доведено того факту, що оскаржуваний договір містить ознаки фраудаторності. Так, у позовній заяві позивач зазначає, що ОСОБА_4 вчинив оскаржуваний правочин на шкоду кредитору, маючи на меті ухилитися від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та рішення суду, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. 
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд у своїй практиці виходить із необхідності встановлення сукупності обставин, що свідчать про зловживання боржником своїми цивільними правами на шкоду кредитору. Зокрема, у відповідних правових висновках Верховного Суду сформульовано орієнтовний перелік критеріїв, на підставі яких правочин може бути кваліфікований як фраудаторний, а саме: 
1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 
2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 
3) майно відчужене на користь близького родича; 
4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. 
На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Оспорюваний правочин було вчинено не після пред`явлення позову, і навіть не в період розгляду справи про стягнення заборгованості. Навпаки - правочин вчинено після спливу більше трьох років з моменту ухвалення рішення суду першої інстанції у справі про стягнення заборгованості, та понад рік після ухвалення постанови Верховного Суду від 31.10.2019 року, якою завершено касаційний перегляд. 
Тобто на момент укладення договору спір щодо існування боргу вже був остаточно вирішений, і відсутня будь-яка процесуальна активність кредитора щодо стягнення заборгованості. Укладення договору в таких умовах не має ознак цілеспрямованих дій для уникнення відповідальності, що виключає цей критерій із переліку фраудаторних ознак. 
Земельна ділянка, яка стала предметом оспорюваного правочину, була придбана ОСОБА_2 у 2020 році, тобто після ухвалення остаточного рішення суду у справі про стягнення заборгованості. Таким чином, на момент виникнення права власності на цю ділянку: не існувало судового спору щодо стягнення заборгованості; вказане майно не могло бути предметом забезпечення позову чи примусового стягнення; земельна ділянка не могла бути прихована від кредитора, оскільки кредитор не мав жодних прав чи очікувань щодо цього конкретного майна. Отже, твердження про спеціальну мету уникнення звернення стягнення на зазначену ділянку позбавлені логічного та юридичного підґрунтя.
Ключовим критерієм фраудаторності є встановлення того факту, що після відчуження спірного майна боржник не має іншого майна, достатнього для виконання зобов`язання. У даному випадку ця умова відсутня. У відповідача наявне інше нерухоме майно, зокрема квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки за іпотечним Договором, укладеним із первісним кредитором. 
Сам факт іпотеки лише підтверджує, що кредитор має реальний і дієвий інструмент задоволення своїх вимог, а боржник не позбавлений майнової спроможності відповідати за зобов`язаннями. 
Таким чином, правочин не призвів до створення стану неплатоспроможності або штучного зменшення майнової маси, що суперечить базовим ознакам фраудаторних дій.
Як зазначає Верховний Суд, кожна із наведених ознак сама по собі не є достатньою для висновку про недобросовісність. Має бути доведено сукупність таких ознак та їх спрямованість на ухилення від виконання зобов`язань. 
У даному випадку: правочин вчинено через значний час після завершення спору; предмет правочину було набуто після остаточного рішення у справі; боржник не став безмайновим після укладення договору. 
У зв`язку із цим жодна з ключових умов фраудаторності не підтверджена, а доводи про зловживання правом є гіпотетичними та не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. 
Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 522/23819/15-ц. Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). 
ОСОБА_3 є добросовісним набувачем земельної ділянки, площею 1,0000 га, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Вертокиївська сільська рада, кадастровий № 1822081300:02:000:1125, яка отримана нею у власність на підставі договору дарування, у зв`язку з чим позбавлення відповідачки такого нерухомого майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).
ОСОБА_3 є законним власником вказаної земельної ділянки, яку набуто у встановленому законом порядку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, під час укладення оскаржуваного договору не було порушено жодної норми чинного на той час законодавства, сам правочин вчинено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом, що повністю відповідає формі договору, встановленій законом. 
Разом з тим, правомочності дарувальника за оскаржуваними договорами були перевірені нотаріусом, та підтверджені інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Варто звернути також увагу суду на висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) від 14.11.2018, де, зокрема зазначено наступне «Разом з тим ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У позовній заяві позивач не наводить жодного аргументу, та не надає жодного доказу на підтвердження того факту, що відповідачі при укладанні оскаржуваного договору діяли недобросовісно, їх дії були неправомірними та такими, що направлені не на реальне настання правових наслідків. Та більше того, протягом більше 5 років, ОСОБА_3 залишається власником подарованого їй майна, не намагається його відчужити та будь-яким способом вивести зі своєї власності, що ще раз підтверджує наявність бажання у відповідачів на реальне настання правових наслідків за вказаним вище правочином. 
Отже, враховуючи вище зазначені обставини, суд доходить до висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем земельної ділянки, площею 1,0000 га, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Вертокиївська сільська рада, кадастровий номер: 1822081300:02:000:1125.
Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Командор фінанс груп» задоволенню не підлягають. У зв`язку із цим, суд не розглядає доводи представника відповідачів про застосування строків позовної давності.
Згідно з положеннями ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК заходи забезпечення позову підлягають скасуванню після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
У задоволенні позову, поданому представником позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМАНДОР ФІНАНС ГРУП» - Ковалем Назарієм Григоровичем до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки – відмовити.
Заходи забезпечення позову, які застосовувалися відповідно до ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 08.10.2025 року у вигляді накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 1822081300:02:000:1125, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2195564418220, площею 1 га, яка розташована на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, та належить на праві власності за договором дарування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) скасувати після набрання даним рішенням законної сили.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ТОВ «КОМАНДОР ФІНАНС ГРУП», адреса: вул. Дорошенка, буд. 75, м. Львів, 79000, ЄДРПОУ: 43898777.
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя         М.І.Буткевич