КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 367/3349/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1125/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» - адвоката Васюка Миколи Миколайовича на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 5 березня 2024 року (суддя Кравчук Ю.В.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

у квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування у ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення № 171, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний об`єкт нерухомого майна: 327094832109).
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 травня 2010 року отримав державний акт на земельну ділянку, площею 4,3864 га, з кадастровим номером 3210946200:01:034:0081. 19 січня 2011 року ним отримано дозвіл ДАБІ № 15/11 на виконання будівельних робіт з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом по АДРЕСА_2 . 18 березня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_3 був введений в експлуатацію. 9 червня 2011 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області було прийнято рішення № 177, згідно з яким йому було надано дозвіл на оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна у вказаному будинку. Отже, він є власником зазначеної земельної ділянки та нерухомого майна, яке закінчене будівництвом та прийняте в експлуатацію у встановленому законом порядку.
Позивач посилався на те, що 5 січня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні та володінні нерухомим майном. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2012 року у задоволенні позову відмовлено, однак рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року рішення суду скасовано, а позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення № 477, 478, 476, 475, 482, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 та на нежитлове приміщення № 171, яке 

знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому, постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2012 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року скасовані та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.
Також, позивач посилався на те, що 28 березня 2019 року з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 14 червня 2012 року постановою слідчого ГСУ МВС України був накладений арешт на нежитлове приміщення № 171 у корп. 2, однак постановою прокурора Генеральної прокуратури України від 22 листопада 2012 року зазначена постанова слідчого скасована. 27 листопада 2012 року зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 171 за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Аверс-Сіті», про що було видано свідоцтво про право власності. Однак, цього ж дня, ОСОБА_3 також зареєстрував право власності на зазначене нежитлове приміщення № 171 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Крім того, 31 березня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі вказаного рішення апеляційного суду та цього ж дня ОСОБА_2 набула право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору дарування. У подальшому, 23 квітня 2019 року власником нежитлового приміщення № 171 за вказаною адресою став ОСОБА_1 .
Позивач вважав, що спірне нерухоме майно вибуло з його власності на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року, яке в подальшому було скасоване постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року, а відтак він має право витребувати належне йому майно з чужого незаконного володіння відповідача на підставі ст. 388 ЦК України.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 5 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Аверс-Сіті» - адвокат Васюк М.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Представник позивача вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у товариства були відсутні правомірні підстави для виникнення права власності на спірний об`єкт нерухомості, оскільки матеріалами справи підтверджено, що саме ТОВ «Аверс-Сіті» було замовником будівництва будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_3 набув право власності на спірне нежитлове приміщення № 171 на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано. Позивач, у свою чергу, є власником зазначеного нежитлового приміщення відповідно до ст. 876 ЦК України, рішення Коцюбинської селищної ради Київської області та свідоцтва про право власності від 30 червня 2011 року. Спірне нежитлове приміщення вибуло з його власності поза його волею, а відтак подання даного віндикаційного позову є обґрунтованим. Викладене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц та рядом постанов Верховного Суду по справам, стороною в яких є саме ТОВ «Аверс-Сіті».
Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що 23 квітня 2019 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір дарування нежитлового приміщення, згідно умов якого, він набув у власність нежитлове приміщення № 171, розташоване за 

адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_1 зазначає, що позивач, описуючи хронологію подій та правочинів щодо спірного об`єкта нерухомості, не вказав про наявність договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 22 липня 2011 року, укладеного між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 , що свідчить про наявність волі позивача на відчуження вказаного майна та унеможливлює його витребування в нього, як добросовісного набувача, що узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, висловленою у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Левченко К.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції було встановлено, що 22 липня 2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 171, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з чого слідує, що позивачем було відчужено спірний об`єкт нерухомості у добровільному порядку. При цьому вказаний договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений, нотаріусом були перевірені повноваження обох сторін та дійсне волевиявлення на укладення цього правочину. Більше того, з моменту укладення зазначеного договору купівлі-продажу, ТОВ «Аверс-Сіті» не вчиняло будь-яких дій, спрямованих на припинення чи розірвання договору, не висувало жодних претензій з приводу його укладення, вказаний договір не був скасований чи визнаний недійсним в судовому порядку. Факт укладення цього договору також був встановлений постановою Верховного Суду у справі № 2-856/12 від 27 лютого 2019 року, на яку, поміж іншого, посилається позивача, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги.
Також, адвокат Левченко К.М., посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, зазначав, що право власності на об`єкт нерухомого майна виникає з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу, незалежно від того чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію права власності чи ні.
Крім цього, адвокат Левченко К.М., посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 3 травня 2018 року по справі № 755/20923/14-ц, зазначає, що наявність у діях власника волі на відчуження майна іншій особі, унеможливлює його витребування від добросовісного набувача, тому, враховуючи, що ТОВ «Аверс-Сіті» самостійно, добровільно відчужило належне йому майно, в нього відсутні законні підстави для витребування вказаного майна.
Третя особа ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволенні відмовити, посилаючись на те, що набула право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору дарування, укладеного 31 березня 2014 року між нею та ОСОБА_3 . Зазначений договір дарування був укладений відповідно до вимог законодавства та був нотаріально посвідченим, на момент його укладення право власності на спірне майно за ОСОБА_3 скасовано не було, будь-які судові чи інші спори щодо законності набуття ним права власності на спірне майно були відсутні, як і будь-які арешти, обтяження чи заборони стосовно відчуження цього майна. В подальшому, вільно володіючи набутим майном, вона відчужила його на користь ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23 квітня 2019 року, на момент укладення якого також були відсутні будь-які арешти, обтяження чи заборони, які б перешкоджали відчуженню спірного майна.
Також, третя особа ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2011 року, укладеного ним з ТОВ «Аверс-Сіті», що свідчить про наявність у останнього дійсного волевиявлення на відчуження цього майна. З моменту укладення вказаного договору, ТОВ «Аверс-Сіті» не 

вчиняло будь-яких дій, спрямованих на припинення чи розірвання договору, не висувало жодних претензій чи вимог з приводу його укладення. Вказаний договір не був скасований чи визнаний недійсним у судовому порядку. При цьому, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 22 червня 2021 року по справі № 334/3161/17, спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння ТОВ «Аверс-Сіті» в день укладення та реєстрації правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 липня 2011 року, з волі останнього, шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 . Крім цього, наявність у діях власника волі на відчуження майна іншій особі, унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
ТОВ «Аверс-Сіті» та його представник - адвокат Васюк М.М., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.107, 125, 126 т.3), двічі у судове засідання не з`явилися, представник позивача двічі подавав клопотання про відкладення судового засідання.
Відповідно до положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що представник позивача двічі не з`явився у судове засідання, був попереджений про розгляд справи у його відсутність у разі повторної неявки у судове засідання, колегія суддів визнала причини його неявки у судове засідання 19 лютого 2025 року неповажними. 
Відповідач ОСОБА_1 24 жовтня 2024 року направив до апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність (с.с.116-118 т.3).
Про судове засідання, призначене на 19 лютого 2025 року, відповідач ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу, зазначену ним у заяві від 24 жовтня 2024 року, однак судова повістка-повідомлення повернулась до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.138-139 т.3).
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання 19 лютого 2025 року, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника позивача та відповідача.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення третьої особи ОСОБА_2 та представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Левченка К.М., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення 

Коцюбинської селищної ради 40 сесії 5 скликання № 69 від 29 квітня 2010 року передано у власність ТОВ «Аверс-Сіті» земельну ділянку, площею 4,3864 га, з кадастровим номером: 3210946200:01:034:0081, для розміщення житлового та соціального комплексу, що підтверджується державним актом серія ЯИ № 270393 від 31 травня 2010 року (с.с.13 т.1).
19 січня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» отримало дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області № 15/11 на виконання будівельних робіт з будівництва багатоповерхових житлових будинків з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом по АДРЕСА_2 (с.с.16-17 т.1).
18 березня 2011 року інспекцією ДАБК у Київській області був виданий сертифікат відповідності № 00002053, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплексу) 1 черга будівництва, 1-й та 2-й пусковий комплекс багатоповерхових житлових будівників з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом (будинок АДРЕСА_3 (с.с.18 т.1).
9 червня 2011 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області прийнято рішення № 177, яким доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити та видати свідоцтва про право власності товариству з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплексу) 1 черга будівництва, 1-й пусковий комплекс багатоповерхових житлових будинків з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлове приміщення № 171, площею 76,90кв.м (с.с.19-23 т.1). 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 березня 2019 року, ТОВ «Аверс-Сіті» отримало свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення 30 червня 2011 року (с.с.27 т.1).
22 липня 2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за номером 2342, відповідно до умов якого продавець, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, передає у власність покупця, а покупець приймає у власність нерухоме майно, яким є нежиле приміщення під № 171, загальною площею 76,9 кв.м, що знаходиться в будинку під АДРЕСА_1 , та оплачує його вартість за ціною та у порядку, що передбачені договором (с.с.116-117 т.1).
Згідно пункту 2 вказаного договору, нежиле приміщення, що продається, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 079112 , виданого виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради 30 червня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 177 від 9 червня 2011 року.
У пункті 4 договору сторони зазначили, що продаж здійснено за 124 905грн.
Договір від імені продавця підписаний директором товариства ОСОБА_4 та фінансовим директором ОСОБА_5 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 10164978 від 22 липня 2011 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 здійснено реєстрацію зазначеного правочину, про що зроблено запис № 4553554 у Державному реєстрі правочинів (с.с.118 т.1).
На замовлення ОСОБА_3 , Ірпінським бюро технічної інвентаризації 27 

березня 2011 року було виготовлено технічний паспорт на спірне нежиле приміщення (с.с.119-120 т.1).
Згідно інформаційної довідки № 161383017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (с.с.24-30 т.1), 14 червня 2012 року зареєстровано арешт на спірне нежиле приміщення на підставі постанови заступника начальника управління Головного слідчого управління МВС України Мамки Г.М. від 14 червня 2012 року. 
Постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Грицай Ю.І. від 16 листопада 2012 року постанова про накладення арешту на спірне нежиле приміщення була скасовано, про що внесені відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 листопада 2012 року.
27 листопада 2012 року ТОВ «Аверс-Сіті» внесло відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо свого права власності на нежиле приміщення № 171, загальною площею 76,9 кв.м, що знаходиться в будинку під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 30 червня 2011 року (с.с.27 т.1).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на нежиле приміщення № 171 на першому поверсі у будинку АДРЕСА_5 (с.с.38-41 т.1).
27 листопада 2012 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірне нежиле приміщення на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (с.с.24-30 т.1). 
31 березня 2014 року приватний нотаріус Скляр О.С. зареєструвала зміну права власності на спірне нежиле приміщення за ОСОБА_3 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірне нежиле приміщення на підставі договору дарування від 31 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованим в реєстрі за номером 660, перейшло до ОСОБА_2 (с.с.24-28 т.1).
Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 2-856/12 рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року скасовано, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (с.с.42-59 т.1).
Зі змісту постанови вбачається, що скасовуючи рішення апеляційного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд виходив з того, що ОСОБА_3 було неправильно обрано спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки між ним та ТОВ «Аверс-Сіті» існують договірні зобов`язання, які не виконуються останнім, тому порушене право ОСОБА_3 підлягало захисту саме шляхом звернення до суду з позовом про зобов`язання виконати умови договорів, а не визнання права власності на нерухоме майно.
23 квітня 2019 року на підставі договору дарування нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за номером 834, ОСОБА_1 набув право власності на спірне нежиле приміщення (с.с.114-115 т.1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Аверс-Сіті» продало спірне нежиле приміщення ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2011 року, тому вимога позивача про витребування нежилого приміщення у ОСОБА_1 є безпідставною, оскільки дефектів правочину позивачем не доведено.
Також суд першої інстанції зазначив, що доводи позивача про існування обтяжень щодо спірного об`єкта нерухомості станом 27 листопада 2012 року, коли здійснювалася 

реєстрація права власності за ОСОБА_3 на це майно, спростовуються матеріалами справи, згідно яких арешт зі спірного нежилого приміщення був знятий постановою від 16 листопада 2012 року.
Суд першої інстанції вважав встановленим, що спірне нежиле приміщення вибуло з володіння ТОВ «Аверс-Сіті» з його волі, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, тому позивач не має підстав для його витребування.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Згідно частини 2 статті 328 ЦК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрав спосіб захисту - витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що спірне майно вибуло з його володіння не з його волі.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 визначено, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим 

суб`єктом.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц зроблено висновок, що «відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частинами першою, другою статті 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача за відплатним договором. Водночас з огляду на висновок про безвідплатність набуття майна зазначені норми не підлягають застосуванню у цій справі.
Натомість застосовується стаття 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним».
Відповідач отримав спірне нерухоме майно за безвідплатним договором дарування.
Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 183/1617/16 погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, про те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Виходячи з вищевикладеного, під час розгляду даної справи позивач повинен був довести, що він є власником спірного майна, майно вибуло з його володіння у незаконний спосіб, а відповідач заволодів цим майном без відповідної правової підстави.
Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Аверс-Сіті» набуло право власності на спірне нежиле приміщення 30 червня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності, яке було зареєстровано в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації 30 червня 2011 року.
Частини 1 та 2 статті 319 ЦК України передбачають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
З наданих суду документів встановлено, що 22 липня 2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального 

округу Скляр О.С.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що презумпція правомірності правочину, укладеного 22 липня 2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 , не спростована, факт укладення зазначеного договору підтверджується його копією, наявною в матеріалах справи, і не заперечувався позивачем під час судового розгляду.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 2-856/12 зазначено, що судами був встановлений факт укладення між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 22 липня 2011 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення, виконання ОСОБА_3 умов договору щодо оплати, що підтверджено довідкою ТОВ «Аверс-Сіті» від 23 грудня 2011 року № 23/01, складання ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 акту приймання-передачі приміщення № 171 та виготовлення ОСОБА_3 технічного паспорту приміщення № 171, оформленого КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації». 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що 

набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлена у судовому рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальність дає привілей учаснику справи повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування.
Отже, факт укладення ТОВ «Аверс-Сіті» договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення з ОСОБА_3 та виконання сторонами умов цього правочину належним чином підтверджується матеріалами справи та встановлена судом у справі № 2-856/12.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно пункту 7 договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 22 липня 2011 року, укладеного між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_3 , право власності на придбане нежиле приміщення виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору.
Відомостей про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірне нежиле приміщення на підставі зазначеного договору купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно матеріали справи не містять.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року по справі № 334/3161/17 дійшла наступних висновків:
«44. Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.
45. Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.
46. Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
47. Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини 

четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.
48. З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у цій постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.
49. Таким чином, до 1 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
50. Відтак особа, яка до 1 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності». 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Враховуючи викладене, з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 22 липня 2011 року, яка була здійснена цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. (с.с.118 т.1), у ОСОБА_3 виникло право власності на спірне нежиле приміщення № 171, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
За таких обставин доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне майно на підставі рішення апеляційного суду від 18 жовтня 2012 року, яке в подальшому було скасоване, є безпідставними, оскільки, виходячи з наведених норм права та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_3 був власником спірного об`єкта нерухомості з 22 липня 2011 року, уклавши з позивачем нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилого приміщення.
Та обставина, що право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано 27 листопада 2012 року на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року, а не на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2011 року, не спростовує факт укладення зазначеного договору та набуття ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно 22 липня 2011 року у законний спосіб, а також ту обставину, що ТОВ «Аверс-Сіті» розпорядилося своєю власністю 22 липня 2011 року.
Доводи позовної заяви, що ТОВ «Аверс-Сіті» зареєструвало право власності на спірне нежиле приміщення 27 листопада 2012 року , про що було видано свідоцтво про право власності від 30 червня 2011 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач набував право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ № 079112 від 30 червня 2011 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 177 від 9 червня 2011 року.
При цьому, у пункті 2 договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 22 липня 2011 року зазначено, що нежиле приміщення належить продавцю на підставі свідоцтва серії САЕ № 079112 , виданого виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради 30 червня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 177 від 9 червня 2011 року, право власності за яким зареєстровано в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації 30 червня 2011 року номер запису 12 в книзі 2-63 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 червня 2011 року за 

реєстровим номером 34021538, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав серії СЕВ № 057795, виданим Комунальним підприємством Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» 30 червня 2011 року за № 30463095.
Колегія суддів звертає увагу, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень" встановлено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру (до 1 січня 2012 року) реєстрація об`єктів нерухомості проводилася комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.
Отже, ТОВ «Аверс-Сіті» зареєструвало своє право власності на спірне нерухоме майно у КП «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» 30 червня 2011 року, а 27 листопада 2012 року здійснило реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повідомивши, що здійснило продаж нежилого приміщення ОСОБА_3 . 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було доведено, що позивач, як власник спірного нежилого приміщення, розпорядився ним, уклавши договір купівлі-продажу 22 липня 2011 року з ОСОБА_3 , та отримавши грошові кошти за нього, на підставі цього договору право власності на спірне нежиле приміщення у законний спосіб перейшло до ОСОБА_3 , тому відсутні підстави вважати, що позивач правомірно зареєстрував право власності на спірний об`єкт нерухомості 27 листопада 2012 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що  одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку позивач діяв недобросовісно.
Доводи позивача, що спірне приміщення вибуло з його власності на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року, спростовуються наданою суду копією договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 22 липня 2011 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Аверс-Сіті» добровільно відчужило на користь ОСОБА_3 спірний об`єкт нерухомості, уклавши договір купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально і недійсним не визнано, отримало грошові кошти за продаж майна, ОСОБА_3 набув право власності на цей об`єкт у законний спосіб, а відтак мав право розпорядитися ним на власний розсуд, тому відсутні правові підстави для витребування цього майна у ОСОБА_1 на користь позивача.
Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц колегія суддів вважає безпідставними, оскільки даний правовий висновок стосується факту набуття особою права власності на нерухоме майно на підставі рішення суду, яке було скасовано, тоді як у даній справі встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставі державної реєстрації нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.
Необґрунтованими є й посилання представника позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 1 березня 2023 року у справі № 367/3799/17, постанові від 28 січня 2021 року № 367/8910/17, постанові від 11 квітня 2023 року № 367/4267/18, оскільки в зазначених справах судами були встановлені факти вибуття 

спірного майна з власності позивача поза волею останнього, тоді як у даній справі такого факту встановлено не було.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» - адвоката Васюка Миколи Миколайовича залишити без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 5 березня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 1 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук