Справа № 459/4183/25 
Провадження № 2/459/1370/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)

16 лютого 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі:
головуючого судді      Дем`яновської Ю.Д.,
з участю секретаря судового засідання Гук Т.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Шептицький за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и в :
26.11.2025 позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором про споживчий кредит № 100242754 від 06.12.2022 року в сумі: 16341 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу 8000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що  06.12.2022 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №100242754, за умовами якого відповідач отримав 3900 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Вказує, що договір укладено у відповідності до ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст.6,7,12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Зазначає, що кредитодавець умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит в сумі визначеній Кредитним договором, що підтверджується Платіжним дорученням (копія додається). В свою чергу, відповідач належним чином не виконав зобовязань за договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.
Між цим також вказав, що 28.04.2023 між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т, згідно умов якого право грошової вимоги за договором про споживчий кредит № 100242754 від 06.12.2022 перейшло до позивача, сума заборгованості складає 16341 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить – 3900 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків – 11700 грн; прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту – 741 грн. Відтак, просить стягнути вкаану суму та вирішити питання судових витрат.
Ухвалою від 27.11.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач у визначений строк відзиву на позовну заяву не подав.
17.12.2025 задоволено клопотання представника позивача, витребувано докази у АТ «Приватбанк», у зв’язку із першою неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача та витребуванням документів, розгляд справи відкладено.
29.01.2026 сторони в судове засідання не з`явились. 
Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому просить позов задовольнити, при цьому зазначивши, що не заперечує проти заочного розгляду справи. 
Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, не повідомив суду про причини своєї відсутності, заяв чи клопотань не подав, хоча належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.
За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
В зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ст.247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що 06.12.2022 року між ТзОВ «МІЛОАН» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит №100242754, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти, зі сплатою процентів за користування кредитом відповідно до пунктів 1.5.2, 15.3 і 1.6. цього договору, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені цим договором. Відповідно до предмету договору, сума кредиту становить - 3 900 грн 00 коп., кредит надається стоком на 105 днів, проценти протягом пільгового періоду (пільговий період 15 днів) – 2,0 %/день від фактичного залишку кредиту, протягом поточного періоду - 3 %/день. 
Комісія за надання кредиту: 741,00 грн, яка нараховується за ставкою 19 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п.1.5.1 договору).
Пункт 7.1. цього договору визначає, що він набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обовязки сторін, що ним обумовлені, - з моменту отримання кредиту, який визначається згідно правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п.2.1 цього Договору.
ОСОБА_1 підписав договір про споживчий кредит №100242754, додатки № 1 (графік платежів за договором) та №2 (паспорт споживчого кредиту) електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора S22233 (а.с.7-13).
Укладаючи зазначений договір, відповідачем було заповнено анкету-заяву від 06.12.2022 року, у якій зазначено його анкетні дані, номер мобільного телефону, адреса проживання (а.с.14 зворот).
ТзОВ «МІЛОАН» було надано відповідачеві ОСОБА_1 кредит у сумі 3 900 грн. 00 коп. на його банківську карту НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням № 55444347 від 06.12.2022 року (а.с.15 зворот).
Листами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22.12.2025 за вих. № 20.1.0.0.0/7-251222/12632-БТ, від 04.02.2026 за вих.№20.1.0.0.0/7-260203/54762-БТ повідомлено про те, що на ім’я ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку 06.12.2022 відбулося зарахування коштів в розмірі 3900,00 грн.
З виписки по особовому рахунку за договором про споживчий кредит №100242754 від 06.12.2022 року та відомості про щоденні нарахування і погашення за цим договором відповідачем ОСОБА_1 вбачається, що останній порушив графік обов’язкових платежів, не здійснюючи погашення отриманого кредиту (а.с.16-17).
28.04.2023, між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т, відповідно до умов якого, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості) (а.с.17 зворот – 24).
Згідно акта приймання-передачі Реєстру Боржників за договором відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т від 28.04.2023, Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр Боржників кількістю 1713 осіб (а.с.26).
Факт оплати суми фінансування за договором відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т від 28.04.2023 підтверджується платіжною інструкцією №71215 від 28.04.2023 (а.с.26 зворот).
26.08.2025 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т від 28.04.2023, якою внесли зміни в додаток №1 до договору - форму реєстру боржників (а.с.25).
Відповідно до витягу з Реєстру Боржників до договору відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т від 28.04.2023 (в редакції згідно додаткової угоди №1 від 26.08.2025 року) від 10.09.2025, сума заборгованості ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №100242754 від 06.12.2022, складає 16341 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить – 3900 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків – 11700 грн; прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту – 741 грн (а.с.27).
Порядок укладання договорів в електронній формі передбачений Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, в ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, про зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що 06.12.2022 між ТзОВ «МІЛОАН» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №100242754 в електронній формі, згідно з яким Товариство надало відповідачу кредит у розмірі 3900 грн. 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Також встановлено, що 28.04.2023, між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т, відповідно до умов якого, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, в тому числі і до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №100242754 від 06.12.2022.
Таким чином, позивачем доведено належними письмовими доказами, що право вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №100242754 від 06.12.2022 перейшло до нього.
Із матеріалів справи вбачається, що сума заборгованості ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №100242754 від 06.12.2022 становить 16341 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить – 3900 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків – 11700 грн; прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту – 741 грн.
В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином, що спричинило виникнення заборгованості.
У встановлений процесуальним законом строк відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов, спростувати заявлені позовні вимоги та надати докази, які могли б підтвердити належне виконання ним договірних зобов`язань.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3900,00 грн та процентами за користування таким, які нараховані в межах строку кредитування та їх розмір визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України, у сумі 11700 грн є правомірними та підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення комісії за надання кредиту за договором, суд зазначає наступне.
Водночас, згідно ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.
Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).
Інакше кажучи, банк неуповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що положення п.1.5.1 договору про споживчий кредит №100242754 від 06.12.2022 про сплату комісії за надання кредиту суперечать положенням статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на підставі цих положень договору - комісії за надання кредиту в розмірі 741,00 грн. задоволенню не підлягають.
З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду; на професійну правничу допомогу.
Позивач просить стягнути судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 8000,00 грн.
В обґрунтування розміру понесених витрат позивач надав наступні документи: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.07.2025 №0107, укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет» (а.с.30 зворот); копію акту №Д/7389 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) від 12.11.2025 на суму 8000, 00 грн (а.с.31 зворот); детальний опис наданих послуг до акту №Д/7389 за договором про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 (а.с.32); ордер серії ВС №1408806 на ім`я адвоката Усенка М.І. (а.с.31).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
У постанові від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернулася до суду, їх значення для заявника.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19.
Відповідно до правового висновку, викладеному у додатковій постанові Верховного Суду від 03.10.2024 у справі № 357/8695/23, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
Враховуючи вищевикладене, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та витрачений час (адвокат не приймав участь у судових засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 4000 гривень.
Оскільки за наслідком розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1950,58 грн., виходячи з наступного розрахунку 19600 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 2422,40 грн. (ставка судового збору) : 24341,00 грн. (сума заявлених позовних вимог). 
Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.2, 4, 12, 76-81, 89, 141, 258,259, 263- 265, 268, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 15600 гривень (п’ятнядцять тисяч шістсот гривень 00 копійок) заборгованості за договором договором про споживчий кредит № 100242754 від 06.12.2022 року, з яких: 3900,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 11700 грн заборгованість за процентами. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 4000,00 гривень (чотири тисячі гривень 00 копійок) судових витрат понесених на правову допомогу.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 1950,58 гривень (одна тисяча дев’ятсот п’ятдесят гривень 58 копійок) судових витрат понесених на сплату судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького,1, корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236);
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ). 
Повний текст рішення складено 16.02.2026.

Суддя: Ю. Д. Дем`яновська