ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 р.	Справа № 440/10499/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, повний текст складено 15.01.26 року по справі № 440/10499/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі № 440/10499/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування ОСОБА_1 збільшеної до 100 000.00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування ОСОБА_1 збільшеної до 100 000.00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024, а також виплатити її з урахуванням фактично проведених виплат. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі № 440/10499/24 набрало законної сили : 17.04.2025.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 виправлено описку в третьому абзаці резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 в адміністративній справі № 440/10499/24 шляхом зазначення порядку виконання судового рішення, та викладено третій абзац резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 збільшеної до 100 000.00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023».
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 заяву представника позивача про роз`яснення судового рішення по справі задоволено. 
Роз`яснено представнику позивача, що на виконання рішення суду в цій справі необхідно: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 збільшеної до 100 000.00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023».
19.11.2025 до суду надійшла заява представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі, в якій заявник просить встановити судовий контроль за виконанням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі № 440/10499/24 шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 подати до звіт про виконання рішення суду у встановлений судом строк.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 заяву позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі задоволено. Зобов`язано відповідача подати звіт до 15.01.2026.
14.01.2026 до суду надійшов звіт Військової частини НОМЕР_1 про результати виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/10499/24, в якому просив суд прийняти звіт про виконання вищевказаного рішення.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 прийнято звіт Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2026 про виконання рішення в адміністративній справі № 440/10499/24.
Позивач, не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що представником відповідача, подано нараховану заборгованість додаткової винагороди в сумі 206 093.99 грн, проте, не надано жодного підтвердження, що після набрання законної сили рішенням суду у справі № 440/10499/24 на його виконання було сформовано заявку для отримання коштів за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2800 та направлено до розпорядника коштів ІІ рівня. До звіту подані загальні пояснення, загальна сума заборгованості по Міністерству оборони України, що абсолютно не стосуються даної справа. Враховуючи вищевикладене та відсутність будь якого підтвердження хоча б направлення заявки для отримання коштів для виконання рішення суду у справі № 440/120499/24 за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2800 до розпорядника коштів ІІ рівня суд зобов`язаний був не приймати звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі № 440/10499/24 та застосувати заходи процесуального примусу, передбачені статтею 382 КАС України, шляхом накладення на командира Військової частини НОМЕР_1 штрафу натомість відповідно оскаржуваної ухвали звіт прийнято.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, Військова частина НОМЕР_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Вказує, що виділення коштів із державного бюджету на фінансування даної бюджетної програми не залежить від волі окремого керівника військової частини ІІ та ІІІ рівня розпорядника бюджетних коштів. Таким чином, Військова частина НОМЕР_1 через викладені об`єктивні причини не має змоги оплатити позивачу нараховану заборгованості на виконання рішення суду. Заборгованість буде виплачений позивачу невідкладно після виділення коштів на відповідні цілі та зарахування коштів на рахунок Військової частини НОМЕР_1 . Отже, вже нараховані суми не виплачені позивачу у повному обсязі у зв`язку з відсутністю бюджетного асигнування.
Сторони належним чином повідомленні про час та дату судового засідання.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи звіт Військової частини НОМЕР_1 суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 через викладені об`єктивні причини не має змоги оплатити позивачу нараховану заборгованості на виконання рішення суду. Заборгованість буде виплачений позивачу невідкладно після виділення коштів на відповідні цілі та зарахування коштів на рахунок Військової частини НОМЕР_1 . Отже, вже нараховані суми не виплачені позивачу у повному обсязі у зв`язку з відсутністю бюджетного асигнування. Відтак, суд погодився з доводами Військової частини НОМЕР_1 , що рішення суду виконане в межах покладених на Військову частину НОМЕР_1 зобов`язань та з урахуванням норм чинного законодавства.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006, заява № 30779/04).
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Також Конституційний Суд України у рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, якою визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
19.12.2024 набрав чинності Закон України від 21.11.2024 № 4094-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» (далі – Закон України № 4094-ІХ), яким статтю 382 КАС України викладено у новій редакції та доповнено статтями 381-1, 382-1, 382-2, 382-3.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 4094-ІХ справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
За приписами частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Відповідно до частин першої, другої статті 382-2 КАС України суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.
Звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення має містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається звіт; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає звіт, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); 4) номер справи, в межах якої ухвалено відповідне судове рішення; 5) відомості про виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання; 6) у разі невиконання судового рішення: орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про обставини, які ускладнюють виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, які заходи вжито та вживаються ним для їх усунення; 7) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до звіту та підтверджують обставини, зазначені у ньому.
За приписами частин першої-третьої, десятої та одинадцятої статті 382-3 КАС України визначено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу.
Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 382-2 цього Кодексу.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
У разі неподання звіту у строк, встановлений судом, або у разі подання звіту з порушенням такого строку та за відсутності поважних причин, які унеможливили його вчасне подання, суд встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу, а також накладає штраф на керівника такого суб`єкта владних повноважень.
Якщо суд прийняв звіт про виконання судового рішення, але суб`єктом владних повноважень відповідне судове рішення виконано не в повному обсязі, суд одночасно встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу.
Отже, судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, може встановити суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу.
Поряд з цим, у разі невиконання судового рішення звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення має містити орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування, а також відомості про обставини, які ускладнюють виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, які заходи вжито та вживаються ним для їх усунення.
Розглядаючи звіт суб`єкта владних повноважень про виконання рішення, суд повинен перевірити, чи досягнуто мети, задля якої постановлено судове рішення, тобто, чи відбулося фактичне відновлення порушеного права.
За змістом наданого до суду звіту про виконання судового рішення встановлено, що на виконання рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено перерахунок додаткової винагороди з урахуванням раніше виплачених сум та нараховано до виплати кошти в сумі 206 093.99 грн, що підтверджується розрахунком.
Разом з тим доказів того, що відповідач з квітня 2025 (дата набрання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі № 440/10499/24 законної сили ) по січень 2026 звертався до розпорядника бюджетних коштів із заявками на виділення фінансування по КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» в сумі 206 093.99 грн на користь ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.
Щодо врахування судом першої інстанції інформації, викладеної в листах Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 04.11.2024 № 220/13/9088, від 02.10.2025 № 220/13/ВихЗПІ/744, від 08.01.2026 № 220/13/ВихЗПІ/21 колегія суддів зазначає наступне. 
Надані відповідачем копії листів Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони щодо фінансування видатків для виконання судових рішень по КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» не є належним доказом відсутності коштів саме на рахунках апелянта. Зазначені листи містять інформативно-роз`яснювальний характер, з якого вбачаються лише загальні посилання щодо звернення військових частин до департаменту соціального забезпечення Міноборони України щодо виділення бюджетних призначень.
Формальне листування між органами та подання заявок-розрахунків, які не призвели до фактичного перерахування присуджених сум на користь позивача, не може розцінюватися як вичерпний комплекс заходів виконання, позаяк не забезпечує досягнення мети судового рішення – відновлення порушеного права шляхом реальної виплати належних коштів.
Водночас доказів відсутності відповідного фінансування на виконання судового рішення у справі № 440/10499/24 у 2024-2025 році та на час розгляду заяви позивача про встановлення судового контролю, а також доказів вжиття відповідачем відповідних заходів, з метою отримання відповідного фінансування для виконання рішення суду у цій справі (направлення заявок на виділення фінансування), в матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду не надано.
При цьому, колегія суддів зазначає, що інформація, викладена в листі Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 12.02.2025 № 220/13/ВихЗПІ/127 стосується виконання рішення в іншій справі, а саме № 440/15575/23.
Крім того, надана відповідачем копія виписки з рахунка за 12.01.2026 стосується наявності коштів лише на один конкретний день (12.01.2026), а не всього періоду виконання рішення суду.
Таким чином Військовою частиною НОМЕР_1 не заперечується, що нею не виплачено позивачу нараховану суму додаткової винагороди на виконання судового рішення у цій справі.
Колегія суддів наголошує, що невиплата позивачу заборгованості, яка обґрунтована відсутністю цільових бюджетних коштів, не може бути свідченням повного виконання судового рішення, оскільки при цьому порушується гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005).
За практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Шмалько проти України», суд констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів, щоб виправдати невиконання судового рішення про виплату боргу. Невиконання рішення державного суду не може бути виправдане і відсутністю бюджетних видатків.
У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).
Зазначена позиція також підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007.
Також така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у зразковій справі № 160/3586/19, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції, а також в ухвалах Верховного Суду від 13.12.2023 у справі № 200/3958/19-а, від 03.04.2025 у справі № 560/1080/19, від 05.08.2025 у справі № 580/2522/24 тощо.
Отже, невиконання остаточного рішення суду з підстав відсутності коштів не є поважною причиною, за якою боржник звільняється від такого обов`язку, та відповідно не може підтверджувати фактичне виконання рішення суду.
З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що рішення суду наразі залишається невиконаним, проте зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції з мотивів, що відповідачем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду, які, на переконання суду апеляційної інстанції, не є достатніми для вжиття завершальних заходів з виконання рішення суду у цій справі.
Колегія суддів зауважує, що основним призначенням стадії виконання судового рішення є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022 у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021 у справі № 611/26/17, від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що наданий Військово частиною НОМЕР_1 звіт не містить даних про повне виконання судового рішення, а висновки суду першої інстанції є помилковими.
Як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 04.07.2023 по справі № 200/3958/19-а, судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за невиконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду. При цьому, для прийняття судом звіту суб`єкта владних повноважень необхідним є встановлення виконання відповідним суб`єктом судового рішення у повному обсязі та у спосіб, визначений таким рішенням (п. 40).
Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, спростовують висновки суду першої інстанції та колегією суддів приймаються до уваги.
Відповідно до статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, колегія суддів уважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених у цій постанові.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 по справі № 440/10499/24 скасувати.
Справу № 440/10499/24 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду .
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий