ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року Справа №915/1243/21(915/292/25) 

м. Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області у складі судді Адаховської В.С. 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу 
за позовом: Фермерського господарства “Колос” (57230, Миколаївська обл., Вітовський р-н, с. Білозірка, код ЄДРПОУ 30405651, ліквідатор Багінський А.О., 29017, м. Хмельницький, вул. Зарічнанська, 5/3, оф. 312) 
до відповідачів:
1)  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )
3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 )
про: визнання недійсними договорів купівлі-продажу, дарування квартири та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності за відповідачем-1
в межах справи про банкрутство Фермерського господарства “Колос”

У С Т А Н О В И В:
У провадженні Господарського суду Миколаївської області розглядається справа №915/1243/21 про банкрутство Фермерського господарства “Колос”.
Постановою Господарського суду Миколаївської області від 29.02.2024 визнано банкрутом Фермерське господарство “Колос”; відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Багінського А.О. (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 1871 від 20.12.2018).
Від Фермерського господарства “Колос” до Господарського суду Миколаївської області надійшла позовна заява, сформована в системі “Електронний суд” № б/н від 24.02.2025 (вх. № 2744/25 від 24.02.2025), до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій позивач просить суд розглянути спір в рамках справи про банкрутство Фермерського господарства “Колос” та:
1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, реєстровий номер 404, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким продано кв. АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею Оксаною Олександрівною.
2. Визнати недійсним договір дарування квартири від 30.03.2020, реєстровий номер 180, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за яким подаровано кв. АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Наталією Анатоліївною, та припинити право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру.
3. Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на кв. АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , для чого вчинити реєстраційну дію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 (відповідач-1), відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_3 ), ігноруючи власний обов`язок діяти добросовісно відносно кредиторів, усвідомлював наявність у нього зобов`язань фінансового характеру перед кредиторами АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО”, ПАТ “Аграрний фонд”, НАК “Украгролізинг”, ТОВ “Амако Україна” та заздалегідь передбачав існування негативних наслідків у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на таке майно. З метою приховати своє нерухоме майно від звернення на нього стягнення кредитором, а також з метою ухилення від виконання рішення суду, ОСОБА_1 вчинив фраудаторний правочин щодо відчуження майна. На думку позивача, ОСОБА_2 не став правомірним власником спірного майна та не набув права на розпорядження ним в майбутньому для укладання договору дарування вказаного нерухомого майна.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.02.2025 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/292/25 та визначено головуючим у справі суддю Адаховську В.С.
Від ліквідатора банкрута – ФГ “Колос” надійшло клопотання, сформоване в системі Електронний суд 24.02.2025, яким ліквідатор надав докази направлення позову з додатками відповідачам.
За приписами ч. 6 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду (ч. 7 ст. 176 ГПК України).
У відповідності з приписами ч. 6 ст. 176 ГПК України 25.02.2025 судом здійснено запити до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інших персональних даних, що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному демографічному реєстрі відносно відповідачів фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та отримано відповіді.
Так, відповідно до відповіді №1146151 від 25.02.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до відповіді №1146224 від 25.02.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до відповіді № 1147253 від 25.02.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру інформацію стосовно відповідача ОСОБА_2 – не знайдено.
Відповідно до ч. 1 ст. 4-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” № 1706-VII від 20.10.2014, Єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб створюється з метою обліку таких осіб. Порядок створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 № 646 затверджено Порядок створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (далі - Порядок), у п. 2 якого визначено, що база даних - автоматизований банк відомостей, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які є внутрішньо переміщеними. Власником бази даних та виключних майнових прав інтелектуальної власності на її програмне забезпечення є держава в особі Мінсоцполітики.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2025 витребувано у Міністерства соціальної політики України (info@mlsp.gov.ua) відомості щодо перебування на обліку (реєстрації) в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо фізичної особи ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
17.03.2025 на адресу електронної пошти суду від Міністерства соціальної політики України на виконання вимог ухвали суду від 26.02.2025 надійшов лист №7184/0/290-25/19 від 17.03.2025, відповідно до якого ОСОБА_2 фактично проживав: АДРЕСА_5 ; фактично проживає з 09.04.2022: АДРЕСА_6 ; взято на облік: 18.04.2022; знято з обліку: 28.12.2022 (повернення до покинутого місця постійного проживання).

Разом з позовною заявою Фермерським господарством “Колос” було подано до господарського суду заяву про забезпечення позову № 01-20/915/1243/21/3102 від 24.02.2025 (вх. № 2747/25 від 24.02.2025), в якій заявник просив суд:
1. Накласти арешт на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1096081048101), а саме квартиру АДРЕСА_3 .
2. Заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у місті, районним у містах Києві та Севастополі держаним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень”) вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1096081048101).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2025 у справі №915/1243/21(915/292/25) задоволено заяву Фермерського господарства “Колос” про забезпечення позову №01-20/915/1243/21/3102 від 24.02.2025 (вх. № 2747/25 від 24.02.2025), вжито заходів забезпечення позову, а саме: накладено арешт на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1096081048101) - квартиру АДРЕСА_3 ; заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у місті, районним у містах Києві та Севастополі держаним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”) вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1096081048101).

Крім того, разом з позовною заявою позивачем було подано заяву за вих. №01-20/915/1243/21/3104 від 24.02.2025 про витребування доказів, в якій ліквідатор ФГ “Колос” просить:
1. Витребувати у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Гавели О.О. ( АДРЕСА_7 ) належним чином посвідчені копії всіх матеріалів, які були надані при реєстрації/укладенні договору від 05.06.2019 купівлі-продажу кв. АДРЕСА_3 , договір зареєстровано в реєстрі за № 404.
2. Витребувати у приватного нотаріуса Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Н.А. (54050, м. Миколаїв, просп. Богоявленський, 308/1) належним чином посвідчені копії всіх матеріалів, які були надані при реєстрації/укладенні договору від 30.03.2020 дарування кв. АДРЕСА_3 , договір зареєстровано в реєстрі за № 180.
3. Витребувати із матеріалів судової справи Господарського суду Миколаївської області №915/1287/19 копії договору кредиту та договорів поруки, які укладені між АТ “Банк кредит Дніпро”, ФГ “Колос”, ОСОБА_1 . 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду в межах справи №915/1243/21 про банкрутство Фермерського господарства “Колос” (ідентифікаційний код 30405651), відкрито провадження у справі та присвоїти їй номер 915/1243/21(915/292/25). Судом постановлено: здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами; витребувати у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Гавели Оксани Олександрівни ( АДРЕСА_7 ) належним чином посвідчені копії всіх матеріалів, які були надані при реєстрації/укладенні договору від 05.06.2019 купівлі-продажу кв. АДРЕСА_3 , договір зареєстровано в реєстрі за № 404; витребувати у приватного нотаріуса Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Наталії Анатоліївни (54050, м. Миколаїв, просп. Богоявленський, 308/1) належним чином посвідчені копії всіх матеріалів, які були надані при реєстрації/укладенні договору від 30.03.2020 дарування кв. АДРЕСА_3 , договір зареєстровано в реєстрі за № 180.

31.03.2025, в межах процесуального строку, визначеного ухвалою суду від 19.03.2025, представником відповідача 2 – ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву.
Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову Фермерського господарства “Колос” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, дарування квартири та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності за відповідачем ОСОБА_1 .
Заперечення відповідача обґрунтовано посиланням на норми ч. 11 ст. 95 Кодексу України з процедур банкрутства, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 травня 2024 року у cправі № 924/408/21(924/287/23), висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_3 набута ОСОБА_1 на доходи, які не є у спільній власності членів фермерського господарства, а за такого – не включається до складу ліквідаційної маси. На момент укладення Договору купівлі-продажу квартири (05 червня 2019 року) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній був власником квартири АДРЕСА_3 , мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою. Оспорюваний Договір купівлі-продажу укладено сторонами у належній формі, сторони приступили до їх фактичного виконання, оскільки відповідач ОСОБА_2 здійснив оплату визначеної Договором суми коштів, зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру та у подальшому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 здійснювали дії, направленні на покращення стану спірного майна: ремонтні, оздоблювальні роботи тощо. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів та не встановлено в ході розгляду справи наявність будь-якого зв`язку (родинного чи бізнесового) між контрагентами зазначеного Договору купівлі-продажу. На думку відповідача, позивач також не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що ціна за якою було здійснено продаж нерухомого майна за оспорюваним Договором не відповідає ринковій вартості вказаного майна, тобто вартості майна, встановленої у звіті про оцінку майна № ХН33ВЧ817754, складеного ТОВ “ХАРКІВЕКСПЕРТ” 03.06.2019. Відповідач вважає, що посилання позивача на те, що передача грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 за оскаржуваним договором купівлі-продажу фактично не відбулась не заслуговують на увагу, оскільки неспростовних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано, відповідне застереження підтверджене нотаріально, та діючим законодавством не встановлено імперативну вимогу, що передбачає подання сторонами договору на підтвердження оплати відомостей про внесення грошових коштів на рахунок продавця чи іншого розрахункового документа для нотаріального посвідчення угоди. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами, адже останні не знали і не могли знати, що майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
Відповідач вважає, що враховуючи зміст постанови Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21(924/287/23) та приписи статей 330, 388 Цивільного кодексу України, позивачем жодним належним та допустимим доказом не доведено факту недобросовісності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо набуття ними речових прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, договору дарування квартири від 30.03.2020, дійсність яких презюмується в силу положень статті 204 Цивільного кодексу України. Фінансовий стан ОСОБА_1 свідчить про те, що останній немає жодної матеріальної можливості для компенсації понесених втрат на купівлю вказаної квартири іншим відповідачам.

04.04.2025, на виконання вимог ухвали Господарського суду Миколаївської області від 19.03.2025 у справі №915/1243/21(915/292/25), приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області супровідним листом №311/01-16 від 01.04.2025 надано суду копію договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А. 30.03.2020 за р.№180.

На виконання ухвали Господарського суду Миколаївської області від 19.03.2025 у справі №915/1243/21(915/292/25), приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О. супровідним листом №25/01-16 від 27.03.2025 (вх. №5569/25 від 11.04.2025) надано суду засвідчені копії матеріалів, які були надані при посвідчені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О. 05.06.2019 за реєстровим №404.

06.04.2025 позивачем подано до господарського суду клопотання про витребування у АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” належним чином засвідчених копій: 1. Кредитного договору № 310518-А/Ф від 31.05.2018, укладеного між АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” та ФГ “КОЛОС”; 2. Договору поруки № 310518-П/1 від 31.05.2018, укладеного в забезпечення вищезазначеного кредитного договору (№ 310518-А/Ф від 31.05.2018) із ОСОБА_4 ; 3. Договору поруки №310518-П/2 від 31.05.2018, укладеного в забезпечення вищезазначеного кредитного договору № 310518-А/Ф від 31.05.2018 із ОСОБА_1 .
Клопотання обґрунтовано посиланням на положення ст. 81 ГПК України та мотивовано тим, що позивач обгрунтовує свою позицію тим, що 31.05.2018 між Публічним акціонерним товариством “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” та Фермерським господарством “КОЛОС” укладено кредитний договір №310518-А/Ф. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 20 червня 2019 року у справі №915/240/19 cтягнуто з Фермерського господарства “КОЛОС” (57320, Миколаївська обл., Вітовський район, с. Білозірка; ідентифікаційний код 30405651) на користь Акціонерного товариства “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32; ідентифікаційний код 14352406) заборгованість за кредитним договором № 310518-А/Ф від 31.05.2018 в сумі 2357600,92 грн. Також, 31.05.2018 між ПАТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № 310518-П/2. Тобто ОСОБА_1 особисто поручався перед АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” за те, що боржник ФГ “КОЛОС” розрахується із кредитором в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. Натомість ОСОБА_1 цього не зробив і рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17 вересня 2019 року у справі № 915/1287/19 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 борг перед АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” в сумі 2 357 600,92 грн. Ліквідатор звернувся до АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” із запитом про надання копій кредитного договору та договорів поруки, та отримав відмову банку.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 05.06.2025 у справі №9151243/21(915/292/25) задоволено клопотання ліквідатора Фермерського господарства “Колос” арбітражного керуючого Багінського А.О. про витребування доказів №б/н від 06.04.2025 (вх. №5225/25 від 07.04.2025). Судом постановлено витребувати у Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32, код ЄДРПОУ 14352406) належним чином засвідчені копії: кредитного договору №310518-А/Ф від 31.05.2018, укладеного між АТ “Банк Кредит Дніпро” та Фермерським господарством “Колос”; договору поруки №310518-П/1 від 31.05.2018, укладеного між АТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_4 в забезпечення кредитного договору №310518-А/Ф від 31.05.2018; договору поруки №310518-П/2 від 31.05.2018, укладеного між АТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_1 в забезпечення кредитного договору №310518-А/Ф від 31.05.2018.

На виконання ухвали суду від 05.06.2025 АТ “Банк Кредит Дніпро” надано суду витребувані докази супровідним листом від 23.06.2025 (вх. №10036/25 від 04.07.2025).

Позивачем подано до господарського суду відповідь на відзив за вих. №01-20/915/1243/21/3446 від 10.04.2025 (вх. №5588/25 від 11.04.2025).
Позивач вважає, що заперечення відповідача є безпідставними та є спробою формально-юридичного захисту правочинів, які мають усі ознаки фраудаторності та були вчинені з єдиною метою – унеможливити задоволення вимог кредиторів за рахунок майна ОСОБА_1 .
Позивач зазначає наступне:
1) особистий характер майна ОСОБА_1 не звільняє його від відповідальності перед кредиторами та не легітимізує правочини, вчинені на їх шкоду; 
2) добросовісність ОСОБА_2 є недоведеною через обставини укладання договору у 2019 році та фіктивний характер розрахунків;
3) добросовісність ОСОБА_3 не має юридичного значення для захисту її права власності з огляду на безоплатність набуття майна та положення ч. 4 ст. 388 ЦКУ у разі визнання недійсним попереднього правочину;
4) посилання відповідача у відзиві на практику Верховного Суду та ЄСПЛ є неповними та не враховують специфіки фраудаторних та безоплатних правочинів.

15.04.2025 представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Ільїним О.В. подано до господарського суду заперечення на відповідь на відзив.
Представник відповідача просить суд відмовити у задоволення позову у повному обсязі.
Свої заперечення представник відповідача обґрунтовує посиланням на норми ст.43, 44 Закону України “Про нотаріат”, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 та зазначає наступне:
1) станом на дату укладання ОСОБА_1 Договору купівлі-продажу квартири єдиним засновником (учасником) та керівником Фермерського господарства “КОЛОС” був ОСОБА_4 . Таким чином, квартира АДРЕСА_3 набута ОСОБА_1 на доходи, які не є у спільній власності членів фермерського господарства, а за такого – не включається до складу ліквідаційної маси. 
Позивач, не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що ціна за якою було здійснено продаж нерухомого майна за оспорюваним Договором не відповідає ринковій вартості вказаного майна, тобто вартості майна, встановленої у звіті про оцінку майна № ХН33ВЧ817754, складеного ТОВ “ХАРКІВЕКСПЕРТ” 03.06.2019;
2) відсутні законодавчо визначені норми, які передбачають необхідність подання сторонами договору на підтвердження проведення оплати, довідки про покладення коштів на рахунок продавця чи іншого розрахункового документа для нотаріального посвідчення такого договору. 
У п. 4 Договору купівлі-продажу квартири сторони підтвердили, що продаж вчинено за 516600 (п`ятсот шістнадцять тисяч шістсот) грн. 00 коп., які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за відчужувану квартиру. 
Крім того, 01.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено Договір позики № 1, предметом якого є грошові кошти в сумі 300 000 гривень, які надані позичальнику для купівлі квартири;
3) за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження №12-127гс19, пункти 37, 38), від 01.042020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15.062021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12- 44гс20, пункти 7.15, 7.16). 
На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти кредитну історію ОСОБА_1 або наявність судових спорів та робити висновки щодо правомірності відчуження квартири, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Також були відсутні обмеження щодо розпорядження ОСОБА_1 належним йому майном, на майно не було накладено обтяжень, майно не перебувало під арештом чи заставою. 
Позивач не довів належними та допустимими доказами, що зміст оспорюваного правочину суперечить положенням цивільного законодавства та при його укладенні не дотримано вимог статей 203, 215 ЦК України. Спірний Договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору та є обов`язковими для сторін договору, він укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Указаний правовий висновок підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14- 260цс19, у постанові від 07.09.2022 року у справі № 910/16579/20, провадження № 12-60гс21.

26.04.2025 представником відповідача Супрун Ю.В. подано до господарського суду додаткові пояснення у справі.
Представник відповідача зазначає, що на адвокатський запит ним отримано інформацію від приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича від 27.09.2024, з якої вбачається, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження №61284743 з примусового виконання судового наказу, виданого Господарським судом Миколаївської області у справі № 915/1895/19 від 20.01.2020 про стягнення солідарно з відповідача Фермерського господарства “КОЛОС” та відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Публічного акціонерного товариства “ОТП Банк” заборгованості за договором про надання банківських послуг № CR 17-081/400-2 від 30.03.2017, яка складається з: 7 000 000, 00 грн. (сім мільйонів грн. 00 коп.) - сума заборгованості по тілу кредиту; 285 340, 82 дол. США (двісті вісімдесят п`ять тисяч триста сорок дол. США 82 цента) - сума заборгованості по тілу кредиту; 821 593, 99 грн. (вісімсот двадцять одна тисяча п`ятсот дев`яносто три грн. 99 коп.) - сума заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 10 704, 03 дол. США (десять тисяч сімсот чотири дол. США 03 цента) - сума заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 1 201 190, 22 грн. (один мільйон двісті одна тисяча сто дев`яносто грн. 22 коп.) - сума пені за прострочення виконання зобов`язання; 250 195, 96 грн. (двісті п`ятдесят тисяч сто дев`яносто п`ять грн. 96 коп.) - витрат по сплаті судового збору. За час здійснення виконавчого провадження було арештовано та в подальшому реалізовано (2020 рік) шляхом проведення електронних торгів наступне майно належне боржникові на праві приватної власності: земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий № 4823380400:04:000:0429, для ведення особистого селянського господарства розташована за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с/рада Білозірська (Бармашівська); нежитловий об`єкт, телятник, складається з: літ. А пташник загальною площею 699,30 кв.м., літ. Б зерносклад загальною площею 1708,0 кв.м., літ. В вбиральня, № 1,2,3,4,5 огорожа, І, ІІ споруди, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 . В рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом на користь стягувача – АТ “ОТП Банк” було перераховано коштів на загальну суму 694 850,07 (шістсот дев`яносто чотири тисячі вісімсот п`ятдесят) гривень сім копійок. Також, на виконанні у приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження №60211391 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з боржника Фермерського господарства “КОЛОС” на користь АТ “ОТП Банк”. За час здійснення виконавчого провадження було арештовано та в подальшому реалізовано (2020 рік) шляхом проведення електронних торгів майно належне боржникові на праві приватної власності. В рахунок погашення заборгованості за виконавчими документами на користь стягувача – АТ “ОТП Банк” було перераховано коштів на загальну суму 1541046,66 (один мільйон п`ятсот сорок одна тисяча сорок шість) гривень шістдесят шість копійок. В рахунок погашення заборгованості стягувачу – АТ “ОТП Банк” було передано наступне нереалізоване на електронних торгах майно: марка JOHN DEERE, модель 8130, тип: Трактор колісний, 2007 року випуску, № шасі (кузов, рама): НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_5 , державний реєстраційний НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію серія НОМЕР_7 від 30.11.2010 року; марка CLAAS, модель TUCANO 320, тип: Комбайн зернозбиральний, 2011 року випуску, № шасі (кузов, рама): НОМЕР_8 , у комплекті з жаткою та транспортним візком, № двигуна НОМЕР_9 , державний реєстраційний № НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію Серія НОМЕР_11 ; марка MASSEY, модель FERGUSON 9690, тип: Комбайн зернозбиральний в комплекті з жаткою Power Flow та транспортним візком, 2007 року випуску, № шасі (кузов, рама): НОМЕР_12 , державний реєстраційний № НОМЕР_13 , свідоцтво про реєстрацію Серія НОМЕР_14 ; Оприскувач “ОПШ-3024” Тетис-3024, 2016 року випуску, № шасі (кузов, рама): серійний номер 30; Оприскувач “ОПШ-3024” Тетис-3024, 2017 року випуску, № шасі (кузов, рама): серійний номер 5. Вказане майно передане стягувачу - АТ “ОТП БАНК” на загальну суму коштів 3194405,00 (три мільйони сто дев`яносто чотири тисячі чотириста п`ять) гривень 00 копійок. Виходячи з наведеного, представник відповідача вважає, що останній не зловживав правами стосовно кредиторів та не вчиняв жодних дій задля недопущення звернення стягнення на майно боржника, що свідчить про добросовісність останнього. Виконання грошових зобов`язань ФГ “КОЛОС” перед іншими кредиторами стало неможливим не внаслідок укладення оспорюваних правочинів. Верховний Суд у постановах, зокрема, від 18.02.2025 у справі № 916/5751/23, від 03.12.2024 у справі № 487/6342/18 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Водночас слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло. Оскаржуючи правочин з підстав його фраудаторності, позивач повинен навести вагомі докази того, що майно було відчужене, наприклад, за явно заниженою ціною, або взагалі безвідплатно, тобто що відчужувач не набув у зв`язку з таким продажем майнових благ. Разом з тим, позивачем не підтверджено належними доказами здійснення відповідачами, шляхом укладення спірних Договорів, умисних, недобросовісних дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір активів боржника, спрямованих на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами, з метою завдання їм шкоди, тобто зловживання правом.

26.04.2025 позивачем подано до господарського суду відповідь на заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.
Позивач зазначає, що відповідач, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, лише підтверджує правильність позиції саме позивача: по-перше, Велика Палата Верховного Суду підтвердила можливість визнання фіктивним саме договору дарування родичам з метою уникнення стягнення; по-друге, чітко розширила підстави для визнання недійсними таких “фраудаторних” правочинів, прямо вказавши на можливість застосування ст. 3 та 13 Цивільного кодексу України (добросовісність, зловживання правом). Саме на ці норми посилається позивач у справі. На думку позивача, зазначена постанова підтверджує, що навіть якщо важко довести специфічний умисел саме покупця/обдаровуваного на “фіктивність”, сам факт укладання угоди, яка об`єктивно шкодить кредиторам і вчинена боржником недобросовісно, може бути підставою для визнання її недійсною через зловживання правом.
Відповідач посилається на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20. Зазначена постанова підтверджує законність позиції позивача. Суд наголосив, що для кваліфікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у схемі, навіть якщо він не є формальною стороною оспорюваного договору. Важливо встановити взаємопов`язаність дій учасників та їхню єдину мету – вивести активи боржника на шкоду іншим кредиторам (п. 10.42, 10.43 Постанови). Це підтверджує аргумент позивача, що хоча формально договір 2019 року був між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , його потрібно розглядати в контексті дій ОСОБА_1 як боржника/поручителя, спрямованих на шкоду кредиторам ФГ “Колос”. Велика Палата Верховного Суду підкреслила необхідність аналізувати не лише формальний договір, але й правочин, який сторони насправді хотіли вчинити (п. 10.23, 10.73 Постанови). Якщо договір купівлі-продажу приховує іншу мету (наприклад, виведення активу від кредиторів, можливо, навіть без реальної оплати), суд має застосовувати норми, що регулюють саме прихований правочин або загальні принципи (добросовісність, зловживання правом). Це спростовує позицію відповідача, який наполягає на формальному аналізі договору купівлі-продажу 2019 року та тексту про оплату, ігноруючи обставини, що вказують на можливу іншу, недобросовісну мету. У постанові наголошено, що недобросовісна поведінка та використання правових інструментів (як договір) на шкоду іншим учасникам відносин є зловживанням правом і не повинно залишатися поза реакцією правопорядку (п. 10.34, 10.35 Постанови). Дії, спрямовані на уникнення сплати боргу, прямо названі недобросовісними. Важливим висновком у справі № 910/16579/20 є те, що спір про недійсність правочину, який потенційно був частиною схеми виведення активів боржника (навіть якщо боржник не був стороною саме цього договору), має розглядатися в межах справи про банкрутство (п. 10.77 Постанови). Це підтверджує правильність розгляду цього позову саме в межах справи про банкрутство ФГ “Колос”. Хоча ця постанова і нагадує про необхідність доведення умислу всіх сторін для фіктивності (ст. 234 ЦК), вона водночас відкриває шлях для аналізу угоди як удаваною (ст. 235 ЦК) або просто недійсною через недобросовісність (ст. 3, 13 ЦК), де фокус на умислі саме набувача може бути менш критичним порівняно з об`єктивною шкодою кредиторам та недобросовісністю боржника. Відповідач посилається на Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/3537/17, яка не є релевантною, адже предметом перевірки є законність набуття майна покупцем із прилюдних торгів, проведених під час дії незареєстрованої судової заборони на відчуження. Позивач у даній справі оскаржує угоду не через незареєстровані права третіх осіб чи обтяження, а через фраудаторний умисел самого продавця - ОСОБА_1 , спрямований на шкоду кредиторам, та можливу удаваність самої угоди (зокрема, через сумніви в реальності оплати). Це внутрішні характеристики правочину та поведінки його сторін, а не зовнішні незареєстровані обтяження. Хоча постанова підтверджує презумпцію добросовісності та право покладатися на реєстр, вона не скасовує необхідності оцінювати добросовісність набувача з урахуванням усіх обставин справи. Якщо існують інші обставини (окрім даних реєстру), які “з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів”.

Від представника відповідача-2 ОСОБА_2 до суду надійшли аналогічні за змістом клопотання, сформовані в системі “Електронний суд”, №б/н від 31.03.2025 (вх. №4940/25 від 01.04.2025) №б/н від 30.06.2025 (вх. №9733/25 від 30.06.2025) про витребування доказів, в яких адвокат Ільїн Олександр Валерійович просить витребувати у Миколаївської районної військової адміністрації (вул. Одеське шосе, 18-А, м. Миколаїв, 54036) належним чином засвідчені копії документів, що містяться у реєстраційній справі Фермерського господарства “Колос” (ідентифікаційний код юридичної особи: 30405651).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2025 задоволено клопотання представника ОСОБА_2 (відповідача-2) про витребування доказів, витребувано у Миколаївської районної військової адміністрації (вул. Одеське шосе, 18-А, м. Миколаїв, 54036, код ЄДРПОУ 04056500) належним чином засвідчені копії реєстраційної справи Фермерського господарства “Колос” (ідентифікаційний код юридичної особи: 30405651).

На виконання ухвали суду від 24.09.2025 Центром надання адміністративних послуг Миколаївської районної військової адміністрації супровідним листом за вих. №469-01-08-25 від 03.10.2025 надано копію реєстраційної справи Фермерського господарства “Колос” (код ЄДРПОУ 30405651).

09.10.2025 представником відповідача - ОСОБА_2 адвокатом Ільїним О.В. через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС подано до господарського суду пояснення у справі.
Представник відповідача зазначає, що після ознайомлення з витребуваними матеріалами ним встановлено, що ОСОБА_1 увійшов до складу членів Фермерського господарства “КОЛОС” та набув статусу голови лише з 15 липня 2013 року. При цьому, як вже зазначалось, 02 жовтня 2007 року (тобто за шість років до набуття відповідачем статусу члена та голови ФГ “КОЛОС”) між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим Кирилом Євгеновичем, зареєстровано в реєстрі за № 2548. За змістом п. 1 укладеного Договору купівлі-продажу ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_1 квартиру, а ОСОБА_1 прийняв у власність це майно та сплатив за нього обговорену грошову суму. Квартира, що відчужується за даним Договором, за номером АДРЕСА_3 . Отже, ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру до набуття статусу члена та голови фермерського господарства “КОЛОС”, на підставі цивільно-правового договору купівлі-продажу, укладеного за рахунок його особистих коштів, у зв`язку з чим, вказане майно є його особистою приватною власністю.
В обгрунтування своєї позиції представник відповідача посилається на норми ч. 9, 11 ст. 95 Кодексу України з процедур банкрутства та зазначає, що майно, що належить голові та членам фермерського господарства на праві приватної власності, а також інше майно, щодо якого доведено, що воно набуто на доходи, які не є у спільній власності членів фермерського господарства, не включається до складу ліквідаційної маси. Квартира АДРЕСА_3 , не може бути включена до ліквідаційної маси Фермерського господарства оскільки вона була набута ОСОБА_1 до моменту вступу до складу ФК “КОЛОС”, не була внесена до статутного капіталу господарства, не придбавалася на доходи, отримані в результаті діяльності господарства. Оскільки спірна квартира не входить до ліквідаційної маси Фермерського господарства “КОЛОС” та є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними правочинів, укладених щодо цього майна. Зазначене майно не має жодного правового чи економічного зв`язку з діяльністю ФГ “КОЛОС” і належить фізичній особі на праві приватної власності, суд не має правових підстав для втручання у цивільно-правові відносини між власником і третіми особами.

Відповідно до приписів ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами від сторін до суду не надходило.

Щодо строку розгляду справи суд зазначає наступне.
Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні” та подальших Указів Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні”, починаючи з 24.02.2022, на території України діє режим воєнного стану.
За змістом статей 10, 12-2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому у Рекомендаціях, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”.
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі “Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії”.
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі “Штеґмюллер проти Авторії”).
У справі “Bellet v. France” Суд зазначив, що “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права”.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що “при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом” (див. рішення у справі “Walchli v. France”, заява №35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; “ТОВ “Фріда” проти України”, заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі “Ашингдейн проти Великої Британії”).
При цьому суд зауважує, що в м. Миколаєві періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких судді та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, враховуючи наявність загрози у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, територіальне розташування міста Миколаєва відносно зони бойових дій, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, наскільки це було можливим за вказаних умов, в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.10.2021 за заявою АТ “Банк Кредит Дніпро” відкрито провадження у справі №915/1243/21 про банкрутство Фермерського господарства “КОЛОС” (далі – ФГ “КОЛОС”), визнано вимоги кредитора – Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32, код ЄДРПОУ 14352406) до Фермерського господарства “Колос” (57230, Миколаївська обл., Вітовський р-н, с. Білозірка, код ЄДРПОУ 30405651) в сумі 1921013,58 грн, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Глеваського В.В.
У підготовчому засіданні судом було встановлено, що кредиторська заборгованість ФГ “Колос” перед АТ “Банк Кредит Дніпро” виникла у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язання за кредитним договором №310518-А/Ф від 31.05.2018, що підтверджується рішеннями Господарського суду Миколаївської області від 20.06.2019 у справі № 915/240/19 про стягнення з ФГ “Колос” на користь АТ “Банк Кредит Дніпро” заборгованості на загальну суму 2357600,92 грн. та 35364,02 грн. судового збору та від 17.09.2019 у справі № 915/1287/19 про стягнення солідарно як з поручителів за договорами поруки № 310518-П/1 від 31.05.2018 та № 310518-П/2 від 31.05.2018 з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь АТ “Банк Кредит Дніпро” заборгованості на загальну суму 2357600,92 грн. та 35364,02 грн. судового збору.
На виконання вказаних рішень Господарським судом Миколаївської області було видано відповідні накази, які стягувачем було звернуто до примусового виконання, що підтверджується: постановою відділу Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 19.08.2019 про відкриття виконавчого провадження № 59836297 по виконанню наказу №915/240/19, виданого Господарським судом Миколаївської області 29.07.2019; Інформацією про виконавче провадження № 59836297 станом на 11.08.2021; постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни від 27.10.2019 про відкриття виконавчого провадження № 63431205 по примусовому виконанню наказу № 915/1287/19, виданого Господарським судом Миколаївської області 21.10.2019; постановою приватного виконавця Довгань Вікторії Володимирівни від 17.12.2019 про відкриття виконавчого провадження № 60901037 по примусовому виконанню наказу №915/1287/19, виданого Господарським судом Миколаївської області 21.10.2019 та доказами часткового погашення заборгованості на загальну суму 288324,79 грн.
З метою виявлення кредиторів боржника 18.10.2021 за № 67408 було оприлюднено повідомлення про відкриття провадження у справі банкрутство ФГ “Колос” на офіційному вебпорталі судової влади України.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.12.2021 визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “АМАКО УКРАЇНА” до ФГ “Колос” у загальній сумі 8679095,60 грн, а також 4540,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.12.2021 визнано додаткові грошові вимоги Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” до ФГ “Колос” у загальній сумі 2119032,33 грн, а також 4540,00 грн – судового збору за подання заяви з додатковими грошовими вимогами до боржника та 54000,00 грн – витрат на авансування винагороди арбітражного керуючого.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.12.2021 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства “Аграрний фонд” до ФГ “Колос” у загальній сумі 4305321,89 грн, а також 4540,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2023 визнано частково грошові вимоги Державного публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Украгролізинг” до ФГ “Колос” у загальній сумі 258094,83 грн, з яких: 224625,00 грн (четверта черга), 33469,83 грн (шоста черга). а також 4540,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника (перша черга).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2023 визнано грошові вимоги Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській до ФГ “Колос” у сумі 9143,89 грн (4 черга), а також 4540,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника (1 черга).
Ухвалами суду від 11.04.2023, постановленими за наслідками проведення попереднього засідання, судом, зокрема, визнано грошові вимоги Головного управління ДПС України у Миколаївській області до ФГ “Колос” у загальній сумі 1041213,47 грн, яка складається з 143180,30 грн (2 черга), 842076,98 грн (3 черга), 51416,19 грн (6 черга), а також 4540,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника (1 черга); зазначено розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.
Постановою Господарського суду Миколаївської області від 29.02.2024 у справі №915/1243/21, з поміж іншого, припинено процедуру розпорядження майном ФГ “КОЛОС”, визнано банкрутом ФГ “КОЛОС”; відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Багінського А.О. (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №1871 від 20.12.2018).
Згідно з ч. 1 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор, зокрема, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; формує ліквідаційну масу; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; здійснює інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Як зазначає позивач – арбітражний керуючий Багінський А.О., який виконує повноваження ліквідатора ФГ “КОЛОС”, під час ліквідаційної процедури ним було встановлено, що 31.05.2018 між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” та ФГ “КОЛОС” було укладено кредитний договір № 310518-А/Ф, відповідно до якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 2000000,00 грн. на строк до 01.11.2018.
З метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 31.05.2018 між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” (кредитор) та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки №310518-П/1, згідно якого на нього було покладено солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі його зобов`язань за кредитним договором.
Також 31.05.2018 між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №310518-П/2, згідно якого на нього було покладено солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі його зобов`язань за кредитним договором.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.05.2019 було відкрито провадження у справі № 915/1287/19 за позовом ПАТ “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 20.06.2019 у справі №915/240/19 стягнуто з Фермерського господарства “КОЛОС” (57320, Миколаївська обл., Вітовський район, с. Білозірка; ідентифікаційний код 30405651) на користь Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32; ідентифікаційний код 14352406) заборгованість за кредитним договором № 310518-А/Ф від 31.05.2018 в сумі 2357600,92 грн.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 у справі №915/1287/19 задоволено позов Акціонерного товариства “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО”, стягнуто солідарно як з поручителів за договорами поруки № 310518-П/1 від 31.05.2018 року та № 310518-П/2 від 31.05.2018 року з відповідачів ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_15 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача Акціонерного товариства “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” (код ЄДРПОУ 14352406) 2 000 000,00 грн. (два мільйони грн. 00 коп.) - несплаченої частки кредиту; 129 643, 83 грн. (сто двадцять дев`ять тисяч шістсот сорок три грн. 83 коп.) - несплачених відсотків за користування кредитом; 179 506, 85 грн. (сто сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот шість грн. 85 коп.) - пені за несвоєчасну сплату кредиту; 4 119, 72 грн. (чотири тисячі сто дев`ятнадцять грн. 72 коп.) - пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту; 44 000, 00 грн. (сорок чотири тисячі грн. 00 коп.) - інфляційних втрат за несвоєчасне погашення кредиту; 330, 52 грн. (триста тридцять грн. 52 коп.) - інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків; 35 364, 02 грн. (тридцять п`ять тисяч триста шістдесят чотири грн. 02 коп.) – витрат по сплаті судового збору.

05.06.2019, після відкриття Господарським судом Миколаївської області провадження та до постановлення рішення у справі №915/1287/19, між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О., зареєстрований в реєстрі за №404.
Відповідно до п. 3 договору, зазначена квартира належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., 02.10.2007 за реєстром №2548, право власності зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 02.10.2007 за №16258 в книзі 91.
Відповідно до п. 4 зазначеного договору, продаж вчинено за 516600,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчужувану квартиру.
Згідно п. 5 договору, оціночна (ринкова) вартість зазначеної квартири становить 516600,00 грн згідно Звіту про оцінку майна №ХНЗЗВЧ817754, складеного ТОВ “ХАРКІВЕКСПЕРТ” 03.06.2019.
Згідно п. 6 договору, продавець свідчить, що зазначена квартира до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною (арештом), податковою заставою не перебуває, а також вільна від будь-яких прав та претензій третіх осіб, як в межах та і за межами України.
30.03.2020 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №180.
Постановою приватного виконавця Довгань В.В. від 17.12.2019 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу №915/1287/19, виданого Господарським судом Миколаївської області 21.10.2019 про солідарне стягнення вищевказаної заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО”. Станом на теперішній час заборгованість в повному обсязі боржником не погашена, добровільне погашення грошових коштів боржником та поручителем не здійснювалось.
Позивач у позовній заяві посилається на норми ст. 3, 13, 202, 203, 235, 655, 717 Цивільного кодексу України, ст. 7, 61, 95 Кодексу України з процедур банкрутства та, зокрема, обґрунтовує позовні вимоги тим, що ліквідатор з дати свого призначення вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. До складу ліквідаційної маси фермерського господарства включаються нерухоме майно, яке перебуває у спільній власності членів фермерського господарства. Нерухоме майно – трикімнатна квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності колишньому керівнику та члену ФГ “КОЛОС” ОСОБА_1 , а відтак за правилами ст. 95 КУзПБ зазначене майно має бути включено до складу ліквідаційної маси банкрута. В момент вчинення оспорюваного правочину купівлі-продажу квартири ФГ “КОЛОС” вже перебувало у стані неплатоспроможності, а строки платежів за вимогами кредиторів вже настали. ОСОБА_1 (відповідач-1), ігноруючи власний обов`язок діяти добросовісно відносно кредиторів, усвідомлював наявність у нього зобов`язань фінансового характеру перед кредиторами АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО”, ПАТ “Аграрний фонд”, НАК “Украгролізинг”, ТОВ “Амако Україна”, з метою приховати своє нерухоме майно від звернення на нього стягнення кредитором та з метою ухилення від виконання рішення суду, вчинив фраудаторний правочин щодо відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 .
Предметом судового розгляду у даній справі є вимоги Фермерського господарства “Колос” в особі ліквідатора – арбітражного керуючого Багінського А.О. до ОСОБА_1 (відповідач 1), ОСОБА_2 (відповідач 2) та ОСОБА_3 (відповідач 3) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , про визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності за відповідачем-1.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Закону України “Про міжнародне приватне право”, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
Згідно з положеннями статей 2, 4, 5 ГПК України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Відповідно до ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. 
Наведена норма кореспондується з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.
За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси в тому числі майна, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Концентрація спорів щодо майна банкрута в межах справи про банкрутство забезпечить реалізацію контролю суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, за діяльністю боржника є ефективним засобом юридичного захисту прав як банкрута, так і кредиторів та узгоджується з приписами норм Кодексу України з процедур банкрутства (постанова КГС у складі ВС від 09.06.2020 у справі №910/3704/13).
Аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який передбачає концентрацію спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство задля судового контролю в межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів.
Так, відповідно до положень статті 7 КУзПБ, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Виходячи з диспозиції статті 7 КУзПБ, участь боржника у спорі саме як сторони (позивача, відповідача) передбачає, що у будь якому випадку за результатами розгляду спору настають правові наслідки для боржника (набуття, припинення, зміна прав чи обов`язків).
Визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог. Розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. Якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20)).
Враховуючи предмет заявлених вимог та доводи позовної заяви, дана справа розглядається в межах справи про банкрутство Фермерського господарства “Колос”, яке не є стороною оспорюваних договорів. 

При вирішенні даного спору судом враховано наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
За частиною першою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів ст. 4 ГПК України, ст. 15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Отже підставою для звернення до суду є наявність порушеного права та звернення про здійснення його захисту особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 

Тобто існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання стосовно захисту порушених прав за змістом якого підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. 
Тому вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд у першу чергу повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем (постанова Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №925/593/21).

Відповідно до ч 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є:
1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;
2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;
3) свобода договору;
4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;
5) судовий захист цивільного права та інтересу;
6) справедливість, добросовісність та розумність.
Стаття 13 Цивільного кодексу України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що “оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука “а також зловживання правом в інших формах”, що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)”.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства), стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України “Про виконавче провадження”).
Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок: “Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. 
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України)” (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).
Правочин, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові від 24.11.2021 судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/2030/19(905/2445/19), фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається “про людське око”, таким критеріям відповідати не може.
Отже, будь-який правочин, учинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).
Тобто одними із критеріїв порушення прав кредиторів є укладання правочину, що призводить до зменшення ліквідаційної маси боржника, та правочин має бути укладеним саме боржником (постанова Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №908/2828/19(910/16579/20)).
Провадження у справах про банкрутство є однією із форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №916/4644/15).
Разом із тим Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18(914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, застосуванням спеціальних способів захисту тощо. З моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
Зокрема, за змістом преамбули КУзПБ одним з основних завдань провадження у справі про банкрутство є задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Наповнення ліквідаційної маси боржника і, як наслідок, задоволення сукупності вимог кредиторів відбуваються за рахунок майнових активів боржника, вжиття заходів з пошуку, виявлення та повернення яких віднесено до повноважень ліквідатора боржника.
Одним зі способів досягнення максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів шляхом консолідації майна боржника є визнання недійсними за позовом арбітражного керуючого або кредитора правочинів боржника, укладених на шкоду кредиторам. Однак пред`явлення у межах справи про банкрутство такого позову не завжди може забезпечити ефективне поновлення порушених прав особи, яка звернулася з відповідними вимогами до суду. Це залежить від характеру та природи правовідносин, які склались між їх учасниками.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі № 44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19) вказав, що провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.
Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17).
Згідно зі статтею 1 КУзПБ правочини, щодо яких є заінтересованість, це правочини, сторонами яких є заінтересовані особи зі сторони боржника, арбітражного керуючого чи кредиторів.
Заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тому на позивача покладено обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Тобто наслідком задоволення позовних вимог має бути відновлення порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивача, на користь якого приймається відповідне рішення суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2022 у справі № 907/166/21).
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (аналогічна правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 13.07.2022 у справі №916/3307/16).

Позов у цій справі поданий ліквідатором Фермерського господарства “КОЛОС” з метою повернення майна, яке має бути включено до ліквідаційної маси банкрута за правилами ст. 95 КУзПБ.
Суд звертає увагу, що процедура банкрутства є унікальним процесом, який характеризуються специфічним складом учасників, кожен з яких вступаючи в провадження у справі наділяється особливими процесуальними правами та обов`язками, зумовленими характером відносин неспроможності. Передусім це спричинено особливістю провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
У силу приписів ч. 1 ст. 61 КУзПБ саме ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.
Отже, саме ліквідатор вправі і зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб у його ліквідаційну масу.

Як встановлено судом, 31.05.2018 між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” та ФГ “КОЛОС” було укладено кредитний договір № 310518-А/Ф, відповідно до якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 2000000,00 грн. на строк до 01.11.2018.
З метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 31.05.2018 між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” (кредитор) та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки №310518-П/1, згідно якого на нього було покладено солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі його зобов`язань за кредитним договором.
Також 31.05.2018 між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №310518-П/2, згідно якого на нього було покладено солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі його зобов`язань за кредитним договором.
У зв`язку з невиконанням Фермерським господарством “КОЛОС” своїх зобов`язань за кредитним договором рішенням Господарського суду Миколаївської області від 20 червня 2019 року у справі № 915/240/19 стягнуто з Фермерського господарства “КОЛОС” (57320, Миколаївська обл., Вітовський район, с. Білозірка; ідентифікаційний код 30405651) на користь Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 32; ідентифікаційний код 14352406) заборгованість за кредитним договором № 310518-А/Ф від 31.05.2018 в сумі 2357600,92 грн.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 у справі №915/1287/19 задоволено позов, стягнуто солідарно як з поручителів за договорами поруки № 310518-П/1 від 31.05.2018 та № 310518-П/2 від 31.05.2018 з відповідачів ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_15 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача Акціонерного товариства “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” (код ЄДРПОУ 14352406) 2000000,00 грн (два мільйони грн 00 коп.) – несплаченої частки кредиту; 129643,83 грн (сто двадцять дев`ять тисяч шістсот сорок три грн 83 коп.) – несплачених відсотків за користування кредитом; 179506,85 грн (сто сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот шість грн 85 коп.) – пені за несвоєчасну сплату кредиту; 4119,72 грн (чотири тисячі сто дев`ятнадцять грн 72 коп.) – пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту; 44000,00 грн (сорок чотири тисячі грн 00 коп.) – інфляційних втрат за несвоєчасне погашення кредиту; 330,52 грн (триста тридцять грн 52 коп.) – інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків; 35364,02 грн (тридцять п`ять тисяч триста шістдесят чотири грн 02 коп.) – витрат по сплаті судового збору.
05.06.2019, після відкриття Господарським судом Миколаївської області провадження та до постановлення рішення у справі №915/1287/19, між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О., зареєстрований в реєстрі за №404.
Відповідно до п. 3 договору, зазначена квартира належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., 02.10.2007 за реєстром №2548, право власності зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 02.10.2007 за №16258 в книзі 91.
Відповідно до п. 4 зазначеного договору, продаж вчинено за 516600,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчужувану квартиру.
Згідно п. 5 договору, оціночна (ринкова) вартість зазначеної квартири становить 516600,00 грн згідно Звіту про оцінку майна №ХНЗЗВЧ817754, складеного ТОВ “ХАРКІВЕКСПЕРТ” 03.06.2019.
Згідно п. 6 договору, продавець свідчить, що зазначена квартира до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною (арештом), податковою заставою не перебуває, а також вільна від будь-яких прав та претензій третіх осіб, як в межах та і за межами України.
Зазначена квартира на момент укладання спірного договору належала продавцю – ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., 02.10.2007 за реєстром №2548, право власності зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 02.10.2007 за №16258 в книзі 91.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань станом на 02.10.2007 керівником та єдиним засновником Фермерського господарства “КОЛОС” був ОСОБА_4 .
Членом та головою Фермерського господарства “КОЛОС” ОСОБА_1 став згідно рішення засновника Фермерського господарства “КОЛОС” ОСОБА_4 №2 від 15.07.2013 (т.2, а.с.101).
Відповідно до п. 1.2. Стутуту Фермерського господарства “КОЛОС” (код ЄДРПОУ 30405651), затвердженого загальними зборами членів Фермерського господарства “КОЛОС” протокол №3 від 03.02.2017 (в редакції станом на момент вчинення оспорюваних правочинів) (надалі – Статут), засновниками та членами господарства є: голова господарства - ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ; члени господарства: Грабарчук Микола Михайлович, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (т. 2, а.с.130).
Згідно п. 4.1., 4.2., 4.3. Статуту до складу майна господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, технічні та автотранспортні засоби, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інші майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти та інше майно, які передаються членами господарства до його складеного капіталу. Складений капітал господарства сформований за рахунок грошових внесків голови та членів господарства становить 10000,00 грн. Внески голови та членів у складеному капіталі господарства розподілені таким чином: ОСОБА_1 50,0% - 5000,00 грн; ОСОБА_4 – 50,0% - 5000,00 грн (т. 2, а.с. 132, зв).
Статтею 95 КУзПБ передбачено особливості банкрутства фермерського господарства.
Відповідно до ч. 9 ст. 95 КУзПБ, у разі визнання господарським судом фермерського господарства банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури до складу ліквідаційної маси фермерського господарства включаються нерухоме майно, яке перебуває у спільній власності членів фермерського господарства, у тому числі насадження, господарські та інші будівлі, меліоративні та інші споруди, продуктивна і робоча худоба, птиця, сільськогосподарська та інша техніка і обладнання, транспортні засоби, інвентар, та інше майно, набуте для фермерського господарства на загальні кошти його членів, а також право оренди земельної ділянки та інші майнові права, які належать фермерському господарству і мають грошову оцінку.
Відповідно до ч. 11 ст. 95 КУзПБ майно, що належить голові та членам фермерського господарства на праві приватної власності, а також інше майно, щодо якого доведено, що воно набуто на доходи, які не є у спільній власності членів фермерського господарства, не включається до складу ліквідаційної маси.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За загальним правилом, виходячи з положень статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 13, 74, 76, 79 ГПК України, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести не тільки те, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором, а і те, що в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи будуть захищені та відновлені.
Зокрема, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги та відповідні обставини. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.
Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті. Недоведеність порушення прав позивача оспорюваним договором є достатньою підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру до набуття статусу члена та голови Фермерського господарства “КОЛОС”, на підставі цивільно-правового договору купівлі-продажу.
Матеріалами справи не доведено, що майно, яке є предметом оспорюваних правочинів було внесено ОСОБА_1 до складеного капіталу господарства, придбавалося ним на доходи, отримані в результаті діяльності господарства, тобто відсутні підстави вважати, що зазначене майно має зв`язок з діяльністю Фермерського господарства “КОЛОС”.
З зазначеного витікає, що спірна квартира у відповідності до приписів ч. 9, 11 ст.95 Кодексу України з процедур банкрутства не підлягає включенню до ліквідаційної маси Фермерського господарства “КОЛОС”.
Враховуючи зазначене, суд вважає безпідставним посилання позивача у позовній заяві на положення ст. 95 КУзПБ щодо можливості включення спірного майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_3 та належала на праві приватної власності ОСОБА_1 до ліквідаційної маси банкрута – Фермерського господарства “КОЛОС” та спрямування на задоволення грошових вимог кредиторів Фермерського господарства “КОЛОС”: АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО”, ПАТ “Аграрний фонд”, НАК “Украгролізинг”, ТОВ “Амако Україна”.
Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого, у цьому разі, боржника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 1-23-32/135-08-4825.
Отже, позивач не довів порушення його права чи безпосереднього законного інтересу, а тому він є неналежним позивачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови в позові. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19), від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19).
Таким чином, дослідивши обставини справи і наявні у ній докази, враховуючи специфіку процедури ліквідації боржника, передбачену спеціальним законодавством про банкрутство та роль в ній ліквідатора банкрута, а також те, що позивач – Фермерське господарство “КОЛОС” не є стороною спірного договору купівлі-продажу і не довів належними засобами доказування у встановленому ГПК України порядку порушення його прав і законних інтересів спірним договором, які підлягали б захисту в судовому порядку, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства “КОЛОС” про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, реєстровий номер 404, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким продано кв. АДРЕСА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею Оксаною Олександрівною.
Беручи до уваги відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , реєстровий номер 404, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 30.03.2020, реєстровий номер 180, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відновлення становища шляхом повернення права власності на кв. АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , які мають похідний характер від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, також не підлягають задоволенню, оскільки можливість задоволення похідних вимог безпосередньо залежить від задоволення основних позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири та відновлення становища, яке існувало до порушення справи №915/1287/19, вже було предметом розгляду в межах справи №489/8598/23 за позовом АТ “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2024 року у справі №489/8698/23 (провадження №2/489/634/24) позов АТ “Банк Кредит Дніпро” було задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05.06.2019, реєстровий номер 404, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким продано кв. АДРЕСА_9 , що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О., визнано недійсним договір дарування квартири від 30.03.2020, реєстровий номер 180, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за яким подаровано кв. АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А., та припинено право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру. Судом було ухвалено відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на кв. АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , для чого вчинити реєстраційну дію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2025 року (провадження №22-ц/812/96/25) прийнято відмову АТ “Банк Кредит Дніпро” від позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, припинення права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення. Апеляційним судом визнано нечинним рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2024 року, провадження у цивільній справі №489/8598/23 за позовом АТ “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, припинення права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, закрито.
У постанові судової палати з розгляду справ про банкрутство КГС у складі ВС від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19(905/2445/19) зроблено висновок, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. 
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) “через можливість доступу до майна боржника”, навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Отже, АТ “Банк Кредит Дніпро” є кредитором у справі №915/1243/21 про банкрутство Фермерського господарства “КОЛОС”, тобто фактично здійснено позаконкурсне оспорювання зазначених правочинів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі “Трофимчук проти України” (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2025 задоволено заяву Фермерського господарства “Колос” про забезпечення позову №01-20/915/1243/21/3102 від 24.02.2025 (вх. № 2747/25 від 24.02.2025). Судом вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1096081048101), а саме: квартиру АДРЕСА_3 ; заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у місті, районним у містах Києві та Севастополі держаним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”) вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1096081048101).
Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2025 не оскаржувалась.
Відповідно до ч. 9 ст. 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 10 ст. 145 ГПК України, в такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Враховуючи, що позивачеві відмовлено у задоволені позову в повному обсязі, суд, керуючись приписами ч. 9 ст. 145 ГПК України, дійшов висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2025 у справі №915/1243/21(915/292/25).

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судовий збір за подання позову підлягає покладенню на позивача. 

Керуючись ст. 129, 145, 233, 236-238, 241, 247, 248, 250, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, - 

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити в задоволенні позову повністю.
2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2025 у справі № 915/1243/21(915/292/25).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтями 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.С. Адаховська