Справа № 344/22357/25
Провадження №2/603/109/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року 	м. Монастириська	

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Галіяна І. М.,
секретар судового засідання Бішко І. М.,
за відсутності сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі – ТОВ «Коллект Центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 75114978 від 31.08.2021 року в розмірі 47 688,21 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 31.08.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі – ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів») і ОСОБА_1 уклали в електронній формі договір позики № 75114978, право вимоги за яким надалі перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі – ТОВ «Вердикт Капітал») згідно з договором № 27/01/2022 від 27.01.2022 року. Відповідно до умов вказаного договору позики позикодавець надав відповідачу позику у розмірі 14 000,00 грн шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позичальника, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити плату (проценти) від суми позики у розмірі 1,99 % за кожен день користування позикою. 10.01.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» і ТОВ «Коллект Центр» уклали договір № 10-01/2023, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 75114978. Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов вищевказаного договору позики, неповернення суми позики у встановлені договором строки, а також несплати процентів загальний розмір заборгованості відповідача становить 47 688,21 грн. З огляду на наведені обставини просить стягнути зі ОСОБА_1 вказаний розмір заборгованості та судові витрати, що складаються із 2 422,40 грн сплаченого судового і 16 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Відповідач ОСОБА_1 надіслала на адресу суду заяву, в якій зазначає, що останній платіж за кредитним договором було здійснено у 2021 році. Після цього жодних платежів, визнання боргу чи угод з позивачем не укладала. У зв`язку з цим просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 
Позивач ТОВ «Коллект Центр» надіслав заперечення на заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, в яких зазначає, що позовна заява про стягнення заборгованості подана в межах строку позовної даності, оскільки перебіг строку звернення до суду зупинявся на період карантину, а згодом воєнного стану.
Представник позивача ТОВ «Коллект Центр» – Ткаченко М. М. у судове засідання не з`явилася, разом із позовом заявила клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надіслала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.
Суд встановив такі обставини. 
31.08.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавець) і ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір позики № 75114978 (на умовах повернення позики в кінці строку позики). 
Як видно зі змісту п. 12 вказаного договору, цей договір укладено дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
За цим договором позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (п. 1 договору). 
У п. 2 договору вказано узгоджену сторонами договору суму позики – 14 000,00 грн, строк позики (строк договору) – 30 днів, дату надання позики – 31.08.2021 року, дату повернення позики – 30.09.2021 року, базову процентну ставку / в день – 1,99 %, знижену процентну ставку / в день – 1,89 %, процентну ставку за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день – 2,70 % (не застосовується у період карантину), орієнтовну загальну вартість позики – 21 940,10 грн. 
Відповідно до п. 4 договору проценти за цим договором нараховуються на залишок позики щоденно, включаючи дати отримання та повернення. 
У п. 20 договору також вказано картковий рахунок ОСОБА_1 , а саме № НОМЕР_1 . 
Згідно з п. 5.2 договору позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ (далі – Правила), їх зміст, суть, обсяг зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена у Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації йому зрозумілі. 
До вищевказаного договору, окрім того, долучено копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1 до договору позики № 75114978), підписану сторонами цього договору за допомогою електронних підписів одноразовим ідентифікатором. У вказаній таблиці, серед іншого, зазначено дати видачі (31.08.2021 року) та повернення кредиту (позики) (30.09.2021 року), кількість днів у розрахунковому періоді – 30, суму процентів за користування кредитом (позикою) – 7 940,10 грн, загальну вартість кредиту (позики) – 21 940,10 грн. 
Також у матеріалах справи наявна копія Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) у редакції від 12.08.2021 року. 
На підтвердження виконання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» умов договору та надання ОСОБА_1 позики у розмірі 14 000,00 грн до позовної заяви долучено довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінекспрес» № КД-000065830/ТНПП від 23.10.2025 року про прийняття до виконання та завершення платіжної операції щодо здійснення 31.08.2021 року переказу коштів у сумі 14 000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 . 
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», станом на 27.01.2022 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість за договором позики № 75114978 у розмірі 47 432,00 грн, з яких 14 000,00 грн – заборгованість за тілом позики, 33 432,00 грн – заборгованість за процентами. 
Зі змісту цього розрахунку видно, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» нараховувало проценти за користування позикою у розмірі 264,67 грн (або 1,891 %) у день за період з 31.08.2021 року до 29.09.2021 року, у розмірі 696,50 грн – 01.10.2021 року, у розмірі 278,60 грн – з 02.10.2021 року до 29.12.2021 року. Загальний строк нарахування процентів за договором становить 120 днів. 
27.01.2022 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) і ТОВ «Вердикт Капітал» (фактор) уклали договір факторингу № 27/01/2022, за умовами п. 2.1 якого клієнт – первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 135 164 792,66 грн, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування у порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами позики, укладеними між клієнтом і боржниками. 
У п. 2.5 вказаного договору його сторони погодили, що фактор також має право здійснити наступне відступлення права вимоги будь-якій тертій особі. 
Згідно з приписами п. 6.1.4 цього договору право вимоги переходить до фактора після здійснення повного фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання реєстру боржників в електронному вигляді (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. 
Сторони вказаного договору домовились, що розмір фінансування за реєстром боржників складає 6 405 568,95 грн (п. 7.1 договору). 
Як видно зі змісту платіжного доручення № 32465 від 27.01.2022 року, ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 6 405 568,95 грн за договором факторингу № 27/01/2022. 
На підтвердження відступлення на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за договором позики № 75114978 від 31.08.2021 року до позовної заяви долучено копії витягу з реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 27/01/2022 від 27.01.2022 року, акта приймання-передавання реєстру боржників та акта приймання-передавання реєстру боржників в електронному вигляді за договором факторингу № 27/01/2022 від 27.01.2022 року.
Зі змісту вищевказаного витягу з реєстру боржників видно, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 75114978 від 31.08.2021 року на загальну суму 47 432,00 грн, з яких 14 000,00 грн – заборгованість за тілом позики, 33 432,00 грн – заборгованість за процентами. 
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Вердикт Капітал», станом на 10.01.2023 року заборгованість ОСОБА_1 за договором № 75114978 становила 47 688,21 грн, з яких 14 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту (позики), 33 432,00 грн – заборгованість за відсотками, 0,00 грн – заборгованість за комісією, 0,00 грн – заборгованість за пенею, 0,00 грн – нараховані відсотки, 32,21 грн – нараховані 3 % річних за користування грошовими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України, 224,00 грн – інфляційні збитки за користування грошовими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України. 
10.01.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» (первісний кредитор) і ТОВ «Коллект Центр» уклали договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023. 
За цим договором у порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору (п. 2.1 договору).
Згідно з п. 5.2 вищевказаного договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийняти) новим кредитором у день належного підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників у друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4).
На підтвердження відступлення на користь позивача ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за договором № 75114978 від 31.08.2021 року до позовної заяви долучено копії витягів з реєстру боржників до договору № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, акта прийому-передачі реєстру боржників та акта прийому-передачі реєстру боржників в електронному вигляді за договором № 10-01/2023 від 10.01.2023 року. 
Зі змісту вказаного витягу з реєстру боржників видно, що ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 75114978 на загальну суму 47 688,21 грн, з яких 14 000,00 грн – сума заборгованості за основним зобов`язанням, 33 432,00 грн – сума заборгованості за нарахованими процентами, 0,00 грн – сума заборгованості за нарахованими комісіями, 0,00 грн – пеня, 256,21 грн – відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно зі ст. 625 ЦК України.
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Коллект Центр», станом на 04.11.2025 року у ОСОБА_1 існує заборгованість за договором позики № 75114978 у розмірі 47 688,21 грн, з яких 14 000,00 грн – заборгованість за тілом позики, 33 432,00 грн – заборгованість за відсотками, 0,00 грн – заборгованість за комісією, 0,00 грн – пеня, 32,21 грн – 3 % річних, 224,00 грн – інфляційні збитки. 

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» слід задовольнити частково з таких підстав. 
Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Абзацом 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). 
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, що передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з правилами абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та не розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до правил ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. 
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що 31.08.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ОСОБА_1 в електронній формі уклали договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75114978, право вимоги за яким надалі перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», а згодом – до позивача ТОВ «Коллект Центр» на підставі договорів факторингу (відступлення права вимоги) № 27/01/2022 від 27.01.2022 року та № 10-01/2023 від 10.01.2023 року відповідно. За умовами вищевказаного договору позики ОСОБА_1 надано позику у розмірі 14 000,00 грн на строк 30 днів із встановленням плати за користування позикою у розмірі 7 940,10 грн, тобто 264,67 грн або 1,891 % від суми позики у день. Загальна вартість позики згідно з умовами цього договору – 21 940,10 грн, з яких 14 000,00 грн – сума позики, 7 940,10 грн – сума процентів за користування позикою. Отримавши позику, ОСОБА_1 належним чином на виконала взяті на себе за договором зобов`язання, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. 
Визначаючись із розміром заборгованості ОСОБА_1 за договором № 75114978 від 31.08.2021 року, суд звертає увагу на висновки, викладені в п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12-ц, згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року в справі № 910/4518/16, окрім того, зазначено про те, що надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 82 постанови). 
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними (п. 85 постанови).
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця (п. 87 постанови).
У п. 97 вищевказаної постанови Верховний Суд зауважує, що на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Як вже було зазначено, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісний кредитор) нараховувало проценти за користування позикою згідно з договором № 75114978  протягом 120 днів, тобто додатково протягом 90 днів після закінчення строку кредитування. Водночас у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт продовження строку договору (пролонгацію строку позики). Вищевказаний договір позики не містить умов про порядок здійснення пролонгації строку позики та лише відсилає до Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики). Проте у долученому до матеріалів справи примірнику Правил у редакції від 12.08.2021 року відсутній підпис відповідача, а тому вказані Правила не можна розцінювати як частину договору, укладеного ОСОБА_1 і ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 31.08.2021 року. 
Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 і ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» обумовили у письмовій формі умови щодо пролонгації строку позики, у зв`язку із чим ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» вправі було нараховувати проценти за користування позикою лише у межах, визначених договором позики, тобто з 31.08.2021 року до 29.09.2021 року включно.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на застосовану для розрахунку заборгованості проценту ставку (1,891 % або 264,67 грн в день), зі ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики № 75114978 від 31.08.2021 року у розмірі 22 196,31 грн, з яких: 14 000,00 грн – заборгованість за тілом позики, 7 940,10 грн – заборгованість за процентами, нарахованими за період з 31.08.2021 року до 29.09.2021 року (264,67 грн * 30 днів), 32,21 грн – нараховані 3 % річних за користування грошовими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України, 224,00 грн – інфляційні втрати. 

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.
Позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору. Встановивши доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Водночас під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020 року. Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02.04.2020 року чинності Законом № 540-IX. 
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження N 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 год 00 хв 30.06.2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року.
Водночас Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався указами Президента України та триває дотепер. 
Законом України від 15.03.2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022 року.
Надалі Законом України від 08.11.2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-IX) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-IX набрав чинності 30.01.2024 року.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024 року, а після 30.01.2024 року перебіг такого строку зупинився, і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Оскільки у цій справі станом на 13.12.2025 позовна давність щодо позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не спливла, то цей строк унаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеним.

Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до п. п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Встановлено, що 01.07.2024 року ТОВ «Коллект Центр» (далі – клієнт) і Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» (далі – Адвокатське об`єднання) уклали договір про надання правової допомоги № 01-07/2024, відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Відповідно до п. 4.1 цього договору вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги, яка є невід`ємним додатком до цього договору. 
01.10.2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс» із заявкою на надання юридичної допомоги № 196, у якій сторони зазначеного вище договору погодили надання Адвокатським об`єднанням таких правових (юридичних) послуг: 1) надання усної консультації з вивченням документів вартістю 4000,00 грн (2 год * 2000,00 грн); 2) складання позовної заяви про стягнення боргу для подання до суду вартістю 12 000,00 грн (4 год * 3000,00 грн). 
Згідно з витягом з акта № 15 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025 року Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» надало позивачу правові послуги у справі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № 75114978 на суму 16 000,00 грн.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката. Водночас суд зазначає, що у додатковій постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц) та постанові від 12.05.2020 року (справа № 904/4507/18) Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
За змістом ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21.
Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 року в справі № 686/5757/23. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Суд враховує, що вказана справа належить до категорії малозначних, обсяг документів, доданих до позовної заяви, є незначним, судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для аналізу законодавства.
З огляду на вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, враховуючи характер спірних правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, процесуальні дії сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розгляд справи без участі представника позивача, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки саме такий розмір суд вважає обґрунтованим і співмірним предмету спору з урахуванням ціни позову.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на наведене, зважаючи на приписи ст. 141 ЦПК України, зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» слід стягнути витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2 327,23 грн (22 196,31 грн * 5 000,00 грн / 47 688,21 грн), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Також у силу вимог ст. 141 ЦПК України зі ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 1 127,50 грн сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (22 196,31 грн * 2422,40 грн / 47 688,21 грн).   
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 223, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 205, 207, 512, 514, 526, 530, 610-612, 625-628, 638, 639, 1046-1050, 1077, 1078, 1083 ЦК України, суд 

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково. 
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором позики № 75114978 від 31.08.2021 року в сумі 22 196 (двадцять дві тисячі сто дев`яносто шість) грн 31 (тридцять одну) коп. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 1 127 (одну тисячу сто двадцять сім) грн 50 (п`ятдесят) коп. сплаченого судового збору. 
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 2 327 (дві тисячі триста двадцять сім) грн 23 (двадцять три) коп. витрат на професійну правничу допомогу. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місцезнаходження: вул. Мечнікова, 3, оф. 306, м. Київ, код ЄДРПОУ 44276926.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддя     І. М. Галіян