Справа № 159/8749/25  Провадження №11-кп/802/289/26 	Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 	
  	Доповідач :                 ОСОБА_2 	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю секретаря – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ( в режимі відео конференції),
захисника обвинуваченого – ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року, 
ВСТАНОВИВ:
Даним вироком суду ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковель, Волинської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 14 червня 2023 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; 20.09.2023 року засуджений Волинським апеляційним судом, яким скасовано вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2023 року за ч.1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України в частині призначеного покарання та призначено покарання у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки; на підставі ухвали Сарненського районного суду Рівненської області від 28.03.2024 року ухвалено змінити невідбуту частину покарання у виді 14 днів арешту, на 28 днів пробаційного нагляду, із застосуванням ст. 59-1 КК України, засуджено: 
- за ч.1 ст.389 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання звільнено з випробувальним строком на один рік, якщо ОСОБА_7 не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; 3) не виїжджати за межі України без узгодження з уповноваженим органом з питань пробації, 4) працевлаштуватись або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватись, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).
Відповідно до ст.ст.71,72 КК України, за сукупністю вироків, ухвалено, що додаткове покарання за вироком Апеляційного суду Волинської області від 20 вересня 2023 року у вигляді трьох років позбавлення права керування транспортним засобом підлягає самостійному виконанню.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він будучи засудженим 14.06.2023 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Вироком від 20.09.2023 року Волинським апеляційним судом, скасовано вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2023 року за ч.1 ст.286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України в частині призначеного покарання та призначено покарання у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
28.05.2024 року копії вироків відносно засудженого ОСОБА_7 для виконання скеровано до Ковельського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Волинській області в частині виконання додаткової міри покарання, де його 05.06.2024 року у підписці ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а саме позбавлення права керувати транспортними засобами, про обов`язки осіб, засуджених до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання, а також попереджено, що у разі ухилення від відбування покарання, останнього буде притягнуто до кримінальної відповідальності за ст.389 КК України.
Однак, 01.11.2025 року близько 19 год. 40 хв., ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, достовірно знаючи, що вироком Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року його визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, з метою ухилення від відбування вищевказаного покарання, керував в м. Ковелі по вул. Гетьмана Скоропадського, 4, автомобілем «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 та був зупинений інспекторами роти з обслуговування міста Ковель УПП у Волинській області, за порушення правил дорожнього руху, передбачених ч.4 ст.122 КУпАП та ст.126 КУпАП.
Не погоджуючись із таким вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує його через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. 
В обґрунтування апеляційних доводів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 є судимим вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2023 року за ч.1 ст. 286-1, ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 51 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Вказаний вирок змінено вироком Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено до 6 місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 28.03.2024 покарання у виді 14 днів арешту замінено на 28 днів пробаційного нагляду, яке він відбув 28.05.2024 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 КК України при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбування основного покарання.
З огляду на вищевикладене на думку сторони обвинувачення, закінченням відбуття ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки згідно вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2023 року, з врахуванням вироку Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року та ухвали Сарненського районного суду від 28.03.2024 року, закінчується 28.03.2027 року.
Однак, всупереч вищевказаним вимогам місцевий суд не застосував положення ч.ч.1, 3, 5 ст. 71 КК України та не призначив покарання за сукупністю вироків із урахуванням невідбутої частини додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами згідно вироку Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року, що відповідно перешкоджає застосуванню положень ст. 75 КК України зважаючи на імперативні приписи призначення реального покарання на підставі ст. 71 КК України.
Більше того, вважає, що вказівка суду першої інстанції щодо самостійного виконання додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на підставі ст.ст. 71, 72 КК України суперечить вимогам вказаного закону та є необґрунтованою.
Разом з тим, зазначає, що покарання призначене судом ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 71, 75 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України внаслідок його м`якості. А тому необхідним і достатнім на думку сторони обвинувачення для виправлення обвинуваченого є реальне покарання за ч.1 ст. 389 КК України на підставі ч.ч.1, 3, 5 ст. 71 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
З огляду на вищевикладене просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 389 КК України, та призначити покарання у виді 1 року 4 місяців обмеження волі.
На підставі ч.ч.1, 3, 5 ст. 71 КК України до призначеного за даним вироком покарання повністю приєднати невідбуту частину додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 7 місяців, призначеного вироком Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року, остаточно призначивши покарання у виді 1 року 4 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 7 місяців.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка апеляційну скаргу підтримала, та просила її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які кожен зокрема апеляційну скаргу прокурора заперечили, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Параграфом 1 глави 30 КПК України регламентовано порядок проведення спрощеного провадження щодо кримінальних проступків.
Відповідно до приписів ст. 381 КПК України суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.
Згідно з ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
На думку колегії суддів судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані належним чином.
Як убачається з наданих матеріалів, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 розглянуто у спрощеному порядку, без проведення судового розгляду і виклику учасників кримінального провадження у відповідності до вимог статей 381-382 КПК України, оскільки до обвинувального акта долучена письмова заява обвинуваченого за його згодою у присутності захисника ОСОБА_10 , відповідно до якої він беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини, згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні та без його участі.
Разом з тим, перевіривши викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи, про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості із звільненням від його відбування з випробуванням, на думку апеляційного суду, є підставними, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Призначаючи покарання обвинуваченому із застосуванням ст.75 КК України, місцевий суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії кримінальних проступків обставини його вчинення, особу обвинуваченого, а також те, що останній раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не одружений.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, а обтяжуючих покарання обставин судом встановлено не було.
На підставі вищевикладених обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, яке є мінімальним за розміром, передбаченим санкцією ч.1 ст. 389 КК України, однак таке покарання за своїм розміром не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Місцевий суд, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином не мотивував та не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України. Також без належної уваги залишив конкретні обставини кримінального провадження, зокрема, те що обвинуваченим вчинено умисне кримінальне правопорушення під час невідбутої частини додаткового покарання за попереднім вироком.
За таких обставин, вирок суду в означеній частині не можна визнати законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України скасуванню, з ухваленням у цій частині нового вироку.
Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії кримінальних проступків, який останній вчинив під час невідбутої частини додаткового покарання за попереднім вироком.
Також бере до уваги дані про особу винного, який є особою молодого віку, раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не одружений. 
Водночас, апеляційним судом враховується і те, що будучи раніше судимим та відбуваючи реальне покарання у місцях несвободи, воно не призвело до позитивних змін у самокерованій правосвідомості обвинуваченого.
До обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 апеляційний суд відносить: щире каяття, а обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ближче до мінімального, передбачене санкцією ч.1 ст. 389 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 4 (чотири) місяці, яке слід відбувати реально.
При цьому, апеляційний суд не звільняє обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного основного покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, оскільки не знаходить для цього підстав.
На думку апеляційного суду, саме таке покарання, відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого  ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Разом з тим, перевіривши викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи, щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильного призначення обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання колегія суддів вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.
Положеннями ч. 1 ст. 71 КК України встановлено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно ч. 3 ст. 71 КК України, якщо призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків.
У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком.
В такому разі суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.
Апеляційним переглядом встановлено, що ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 389 КК України, після ухвалення попереднього вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2023 року, який був скасований вироком Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року за ч. 1 ст. 286-1 КК України в частині призначеного покарання, за яким ОСОБА_7 призначено покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у виді арешту строком на 6 (шість) місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 28.03.2024 року невідбуту частину покарання за вироком Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року у виді 14 днів арешту замінено на 28 днів пробаційного нагляду, яке ОСОБА_7 відбув 28.05.2024 року.
З огляду на вищевикладене, закінченням відбуття ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки згідно вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2023 року, з врахуванням вироку Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року та ухвали Сарненського районного суду Рівненської області від 28.03.2024 року, закінчується 28.03.2027 року.
Однак на зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та помилково при призначенні остаточного покарання обвинуваченому не вирішив питання щодо невідбутого за попереднім вироком додаткового покарання – позбавлення права керування транспортними засобами.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами сторони обвинувачення, щодо допущення судом першої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим ОСОБА_7 повинно бути призначено покарання із застосуванням ст. 71 КК України.
З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання – скасувати та ухвалити новий.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року щодо  ОСОБА_7  в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити  ОСОБА_7  покарання за ч.1 ст.389 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 4 (чотири) місяці.
На підставі ч.ч.1, 3, 5 ст. 71 КК України до призначеного за даним вироком покарання повністю приєднати невідбуту частину додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік 7 (сім) місяців, призначеного вироком Волинського апеляційного суду від 20.09.2023 року, остаточно призначивши покарання у виді 1 (одного) року 4 (чотири) місяці обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік 7 (сім) місяців.
Строк відбування основного покарання ОСОБА_7 рахувати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
В іншій частині вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року, - залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.
Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий 

Судді