Справа № 199/13768/25
(2/199/1230/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

14.04.2026 року          м. Дніпро

справа №199/13768/25
провадження №2/199/1230/26

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді Подорець О.Б. 
секретаря судового засідання Костючик В.В.

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Громадська організація «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян»
відповідач Громадська організація «Антикорупційна правозахисна рада»
третя особа ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян», Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада», третя особа – ОСОБА_2 , про захист честі, гідності, ділової репутації спростування недостовірної інформації, -

за участі учасників справи:
представника позивача - адвоката Савко В.В.
представника відповідача Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» - Снісар О.М.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян» (Антикорупційна правозахисна рада) про спростування недостовірних відомостей.
20.11.2025 представником позивача адвокатом Савко В.В. подано до суду уточнену позовну заяву.
В обґрунтування позову зазначив, що позивач - ОСОБА_1 займає посаду ректора Українського державного університету науки і технологій.
25.08.2025 на інтернет-сайті відповідачів Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» (код ЄДРПОУ 42243548), що є суб`єктом у сфері онлайн-медіа, та Громадської організації «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян» (код ЄДРПОУ 38199912) було опубліковано статтю під назвою «Ректор УДУНТ Сухий: невже корупція?», розміщену за посиланням: httрs://соm1.org.ua/rektor-udunt-sukhyj-nevzhe-koruptsiia/.
Зазначена стаття містить недостовірну інформацію, не підтверджені звинувачення, є відвертим вимислом та містить згадки про події, до яких позивач в дійсності не мав і не має жодного відношення. Згадані у статті події ніколи не мали місця в реальному житті, а твердження, викладені в публікації, не підтверджуються належними доказами, деякі з них є грубими суб`єктивними припущеннями відповідачів, висловленнями у беззаперечній формі, а отже, є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації та завдають шкоди його немайновим правам. 
Згадана публікація має наступні твердження, які не є оціночними, а є не чим не підтвердженими звинуваченнями у кримінальних правопорушеннях, які наносять шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, зокрема:
Цитата зі статті: «Ректор УДУНТ Сухий: невже знову масштабна й безкарна корупція особи, яку раніше брали на хабарі?».
Оскільки на сьогодні немає вироку суду чи іншого рішення, яким би був встановлений факт вчинення позивачем будь-якого корупційного діяння, наведене свідчить про те, що твердження висвітлене відповідачами не відповідає дійсності, ґрунтується на недостовірній інформації та фактично носить характер наклепу на позивача.
Наступне твердження: « (...) з`ясувалося, що Сухий вимагав від підприємця «подяку» в розмірі 150 тисяч гривень (на той час це було понад 5 тисяч доларів) за повернення цього обладнання. Іронія ситуації полягала в тому, що він направив підприємця для «оплати» цієї подяки до свого помічника з питань виявлення корупції ОСОБА_3 ».
Наведеною тезою відповідачі прямо звинувачують позивача у вимаганні коштів, що начебто мало місце у минулому. Зазначене твердження не відповідає дійсності, не підтверджується жодними доказами та є спробою ввести читача в оману шляхом дискредитації позивача. Вимагання коштів, також є кримінально караним діянням передбаченим статтею 368 КК України, а оскільки вироку суду, в якому було б встановлено факт вимагання, немає, зазначене твердження є наклепом, з урахуванням ст. 62 Конституції України, яка встановлює, що єдиним належним і допустимим доказом звинувачення у таких діяннях може бути вирок, а будь-які підозри правоохоронних органів чи інших осіб не доводять факт вчинення злочину. 
Окрім цього, в опублікованій відповідачами статті міститься наступне: «Нами були зібрані докази, включно з відеозаписом, де Сухий обговорює неправомірну вигоду, а 13 серпня 2020 року вилучили купюри як речові докази: так-так, обох фігурантів “спалили” на отриманні хабара. Здавалося б, залізні докази, але суд... зірвали».
Позивач зазначає, що як протягом досудового розслідування, так і під час судового процесу, учасником якого декілька років тому був позивач, судом не було встановлено факту отримання ним хабаря та не було доведено отримання неправомірної вигоди. Жодні купюри у позивача в якості речових доказів не вилучались. Навіть з наявного у відповідача відеозапису не є можливим встановити, що особи на відео обговорюють саме отримання неправомірної вигоди, а тим більше з відео не вбачається передача будь-яких грошових коштів позивачу.
Окрім цього, відповідачі не зупинившись на звинуваченнях позивача у корупції, маючи невпинний намір дискредитувати його перед великою аудиторією, почали вишукувати інші, на їх думку, «проблемні питання» університету і зупинилися на публічних закупівлях - факті придбання університетом послуг з обслуговування програмного забезпечення.
Теза відповідачів у цьому контексті висловлена наступним чином: «Наприклад, технічна підтримка програми коштує від 7 до 30 тис. гри на рік у інших компаній, а УДУНТ платить до 396 тис. грн лише за 2025 рік. Різниця в сумах може йти на «відкати» — тобто частину грошей повертають посадовцям університету, а ФОП просто виконує роль посередника».
Дана теза є голослівною, не підтвердженою доказами та фактами, як і попередні тези сформульована у стверджувальній формі, а отже підлягає дослідженню судом. Відповідачі не обізнані детально у процедурі здійснення університетом закупівель, а також з обсягами, конкретними потребами університету у цій сфері.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, розповсюджену Громадською організацією «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян» (Антикорупційна правозахисна рада) (код ЄДРПОУ 38199912) та Громадською організацією «Антикорупційна правозахисна рада» (код ЄДРПОУ 42243548) інформацію, викладену у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », опубліковану 25.08.2025 на веб-сайті відповідача за електронним посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема:
1)«Ректор УДУНТ Сухий: невже знову масштабна й безкарна корупція особи, яку раніше брали на хабарі?»;
2)« (...) з`ясувалося, що Сухий вимагав від підприємця «подяку» в розмірі 150 тисяч гривень (на той час це було понад 5 тисяч доларів) за повернення цього обладнання. Іронія ситуації полягала в тому, що він направив підприємця для «оплати» цієї подяки до свого помічника з питань виявлення корупції ОСОБА_3 »;
3)«Нами були зібрані докази, включно з відеозаписом, де Сухий обговорює неправомірну вигоду, а 13 серпня 2020 року вилучили купюри як речові докази: так-так, обох фігурантів “спалили” на отриманні хабара. Здавалося б, залізні докази, але суд... зірвали»;
4) «Наприклад, технічна підтримка програми коштує від 7 до 30 тис. гри на рік у інших компаній, а УДУНТ платить до 396 тис. грн лише за 2025 рік. Різниця в
сумах може йти на «відкати» - тобто частину грошей повертають посадовцям
університету, а ФОП просто виконує роль посередника», а також зобов`язати Громадську
організацію «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян
(Антикорупційна правозахисна рада) (код ЄДРПОУ 38199912) та Громадську
організацію «Антикорупційна правозахисна рада» (код ЄДРПОУ 42243548) спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом оприлюднення на своєму веб-сайті
 ІНФОРМАЦІЯ_3  наступного тексту спростування: «Інформація щодо звинувачення
 ОСОБА_1 у корупції, опублікована 25.08.2025 на сайті
https://coml.org.ua Громадською організацією «Рада з питань протидії корупції та
захисту антикорупційних прав громадян» (Антикорупційна правозахисна рада) (код
ЄДРПОУ 38199912) та Громадською організацією «Антикорупційна правозахисна
рада» (код ЄДРПОУ 42243548) є недостовірною», а також зобов`язати видалити статтю
розміщену за посиланням: https://com1.org.ua/rektor-udunt-sukhyj-nevzhe-koruptsiia/; стягнути судові витрати.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 10.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. По справі призначено підготовче засідання.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 21.01.2026 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду. 
У судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Савко В.В. позовну заяву підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідачів судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу.
Представник відповідача Громадської організації «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян» в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином.
Представник відповідача Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» Снісар О.М., у судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, просив відмовити у її задоволенні в повному обсязі. Зокрема, зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом до неналежного відповідача. Відповідачем у даній справі має бути автор та власник веб-сайту. Громадська організація «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян» (код ЄДРПОУ 38199912) не має відношення до спірної публікації, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до цієї особи. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Також, представник відповідача зазначив, що у спірній статті були висловлені припущення, власна думка та критичні судження її автора. Також представинк відповідача заперечував щодо залучення його до участі у справі в якості третьої особи, оскільки він як керівник громадської організації не може бути третьою особою. Представником позивача звернено увагу суду на пропуск позовної давності для звернення до суду, оскільки у спірній публікації використані матеріали публікації 2020 року, яку позивач не оспорював. Також, після публікації 25.08.2025 згідно чинного законодавства, позивач ОСОБА_1 мав право звернутися до громадської організації і викласти свої доводи та бачення обставин викладених у публікації, які були би опубліковані на сайті.
Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 займає посаду ректора Українського державного університету науки і технологій, що підтверджується Наказом МОН «Про призначення на посаду ректора» №363-к-24 від 18.11.2024.
25.08.2025 на інтернет-сторінці Інформаційного агенства «Антикорупційна правозахисна рада» за посиланням: httрs://соm1.org.ua/rektor-udunt-sukhyj-nevzhe-koruptsiia/ розміщено спірний допис, який стосується ОСОБА_1 , а саме статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та книга 2 ЦК України, яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи: у статті 297 ЦК України вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; у статті 299 ЦК України зазначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.
Окрім зазначених нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи суд також застосовує, зокрема, Закон України «Про інформацію», інші нормативно-правові акти.
Також слід керуватися статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка вказує на те, що суди повинні застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Беручи до уваги конституційні положення, суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.
Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац третій частини шостої статті 277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18).
Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Викладене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.18).
Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно зі статтею 10 Конвенції і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії").
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства". Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року,Karpyuk And Others v Ukraine, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
Для того щоб відрізнити фактичне твердження від оціночного судження, необхідно враховувати обставини справи і загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ Brasilier v. France, №71343/01, § 37, 11 квітня 2006 року; «Balaskas v. Greece», № 73087/17, § 58, 05 листопада 2020 року), маючи на увазі, що твердження щодо питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не констатацію фактів (рішення ЄСПЛ «Paturel v. France», №54968/00, § 37, 22 грудня 2005 року).
ЄСПЛ, розглядаючи подібні справи, перевіряє дотримання балансу між правом, передбаченим статтею 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя), та правом, передбаченим статтею 10 (свобода вираження поглядів) Конвенції.
У таких справах необхідно враховувати дві ключові обставини: 1) ступінь суспільного інтересу до поширеної інформації і 2) ступінь публічності особи, щодо якої поширена інформація.
Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство значною мірою і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (рішення ЄСПЛ Sunday Times v. the United Kingdom, № 6538/74, § 66, 26 квітня 1979 року), особливо, якщо це стосується добробуту населення (рішення ЄСПЛ «Barthold v. Germany», № 8734/79, § 58, 25 березня 1985 року).
При розгляді даної справи, суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 має статус публічної особи, його діяльність на посаді ректора Українського державного університету науки і технологій впливала на суспільство значною мірою, відповідно, і суспільство може проявляти законний інтерес до інформації про позивача та його діяльність, оскільки публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на їхню приватність.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо публічних осіб є значно ширшими, ніж щодо звичайних громадян.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року по справі №188/1367/15-ц зазначив: «У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв?язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».
Журналістська свобода охоплює можливе використання певної міри перебільшення або навіть провокації (рішення ЄСПЛ «Prager and Oberschlick v. Austria», № 15974/90, § 38, 26 квітня 1995 року). Свобода вираження поглядів також застосовується до «інформації» або «ідей», які ображають, шокують або викликають занепокоєння (рішення ЄСПЛ «Janowski v. Poland» [ВП], № 25716/94, § 30, 21 січня 1999 року).

Гарантії, надані статтею 10 Конвенції журналістам щодо висвітлення питань, які становлять загальний інтерес, залежать від умови, що вони діють добросовісно з метою надання точної та достовірної інформації відповідно до журналістської етики. У ситуаціях, коли, з одного боку, робиться констатація факту і не надається достатніх доказів для його підтвердження, а з іншого боку, журналіст обговорює питання, що становить справжній суспільний інтерес, перевірка того, чи діяв журналіст професійно і добросовісно, набуває першочергового значення (рішення ЄСПЛ «Flux v. Moldova» (№ 7)», № 25367/05, § 41, 24 листопада 2009 року, рішення ЄСПЛ «Tavares de Almeida Fernandes and Almeida Fernandes v. Portugal», № 31566/13, § 56, 17 січня 2017 року).
Презумпція невинуватості - об`єктивне правове положення, звернене до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до громадської думки в цілому. Отже, цей принцип обов`язковий не тільки для кримінального суду, а й для всіх інших органів держави. Суд вважає, що посягання на презумпцію невинуватості може виходити не тільки від судді або від суду, але і від інших органів державної влади (ALLENET DE RIBEMONT V. FRANCE, № 15175/89, § 33, 36, ЄСПЛ, 10 лютого 1995 року)
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 758/12586/15 (провадження № 61-38937св18) зазначено, що "право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Колегія суддів зауважує, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/38583/19 (провадження № 61-13116св20) вказано, що "відсутність зареєстрованих кримінальних проваджень щодо факту надання позивачем вказівок організувати акцію поблизу Адміністрації Президента України та її фінансування не свідчить про недостовірність поширеної інформації, а лише свідчить про те, що за цією інформацією не порушено кримінальних проваджень. Посилання позивача та висновки апеляційного суду щодо порушення принципу презумпції невинуватості є безпідставними, з огляду на таке. … Європейський суд з прав людини констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmer v. Germany. 54, 56, Nestak v. Slovakia, 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilov and Others v. Russia, № 2947/06 від 24 квітня 2008 року)".
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 травня 2019 року по справі № 761/37180/17 зазначив, що правильними є висновки апеляційного суду про те, що незвернення позивача до відповідача із вимогою у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування інформації не позбавляє його можливості захистити права у судовому порядку, а надані позивачем докази поширення зазначеної інформації саме відповідачем є належними та допустимими.
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що за обставин цієї справи підлягало вирішенню питання щодо дотримання при поширенні інформації презумпції невинуватості.
Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Враховуючи встановлені судом обставини, а також баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, суд вважає за потрібне визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 інформацію, викладену у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті відповідача за електронним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме: «Ректор УДУНТ Сухий: невже знову масштабна й безкарна корупція особи, яку раніше брали на хабарі?» та « (...) з`ясувалося, що Сухий вимагав від підприємця «подяку» в розмірі 150 тисяч гривень (на той час це було понад 5 тисяч доларів) за повернення цього обладнання. Іронія ситуації полягала в тому, що він направив підприємця для «оплати» цієї подяки до свого помічника з питань виявлення корупції ОСОБА_3 ».
Поширена інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами.
У результаті розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної інформації.
Що стосується іншої інформації, викладеної у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті відповідача за електронним посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема: «Нами були зібрані докази, включно з відеозаписом, де Сухий обговорює неправомірну вигоду, а 13 серпня 2020 року вилучили купюри як речові докази: так-так, обох фігурантів “спалили” на отриманні хабара. Здавалося б, залізні докази, але суд... зірвали»; «Наприклад, технічна підтримка програми коштує від 7 до 30 тис. гри на рік у інших компаній, а УДУНТ платить до 396 тис. грн лише за 2025 рік. Різниця в сумах може йти на «відкати» - тобто частину грошей повертають посадовцям університету, а ФОП просто виконує роль посередника», установивши, що вжиті в оскаржуваній публікації відповідачем висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині спростування даної інформації.
При цьому належним відповідачем по справі є - Громадська організація «Антикорупційна правозахисна рада».
Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивач оскаржує тези про події 2020 року, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа (п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, який тривав до 30.06.2023.
Утім, 15.03.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№2120-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19.
Згідно з останнім, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
04.09.2025 набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, враховуючи період дії карантину (з 12.03.2020 до 30.06.2023) та період дії в Україні воєнного стану, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності у даній справі.
Враховуючи зазначене та встановлені обставини, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу судом зазначається наступне.
Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Поряд з цим, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до умов ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 здійснював адвокат Савко В.В. на підставі договору про надання правової допомоги №1509-1 від 15.09.2025, укладеного між ними.
Відповідно до п.3.1. зазначеного Договору сторони погодили оплату послуг адвоката в розмірі 50000 грн., про сплату яких надано квитанція про оплату послуг від 07.10.2025.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №206/4841/20 звернула увагу на те, що при вирішенні питань про відшкодування витрат на професійну правову допомогу та покладення на сторони судових витрат має враховуватися принцип пропорційності задоволених позовних вимог.
У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи принцип пропорційності задоволених вимог при покладенні на сторін судових витрат та зважаючи на те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають також частковому задоволенню у розмірі 25000 грн., а отже, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» на користь позивача. 
Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 484,48 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Громадської організації «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян», Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада», третя особа – ОСОБА_2 , про захист честі, гідності, ділової репутації спростування недостовірної інформації – задовольнити частково.
Визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, розповсюджену Громадською організацією «Антикорупційна правозахисна рада» (код ЄДРПОУ 42243548) інформацію, викладену у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті відповідача за електронним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме: «Ректор УДУНТ Сухий: невже знову масштабна й безкарна корупція особи, яку раніше брали на хабарі?» та «(...) з`ясувалося, що Сухий вимагав від підприємця «подяку» в розмірі 150 тисяч гривень (на той час це було понад 5 тисяч доларів) за повернення цього обладнання. Іронія ситуації полягала в тому, що він направив підприємця для «оплати» цієї подяки до свого помічника з питань виявлення корупції ОСОБА_3 ».
Зобов`язати Громадську організацію «Антикорупційна правозахисна рада» протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі визнати недостовірною інформацію у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті відповідача за електронним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 - « ІНФОРМАЦІЯ_5 , яку раніше брали на хабарі?» та «(...) з`ясувалося, що Сухий вимагав від підприємця «подяку» в розмірі 150 тисяч гривень (на той час це було понад 5 тисяч доларів) за повернення цього обладнання. Іронія ситуації полягала в тому, що він направив підприємця для «оплати» цієї подяки до свого помічника з питань виявлення корупції ОСОБА_3 ».
Стягнути з Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп. 
Стягнути з Громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.  
В іншій частині позову – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 . 

відповідач Громадська організація «Рада з питань протидії корупції та захисту конституційних прав громадян», код ЄДРПОУ 38199912, місцезнаходження – вул. Берегова, буд.210, м. Дніпро, 49021. 

відповідач Громадська організація «Антикорупційна правозахисна рада», код ЄДРПОУ 42243548, місцезнаходження – вул. Михайла Грушевського, буд.43, м. Дніпро, 49101.

третя особа ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання – АДРЕСА_2 . 

Суддя            О.Б. Подорець